Справа № 360/40/24
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року справа №360/40/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Сіваченко І.В., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року у справі № 360/40/24 (головуючий І інстанції Кисіль С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,-

У С Т А Н О В И В:

В січні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області (далі відповідач, ТУ ССО у м. Києві та Київській області), в якому позивач, після уточнення позовних вимог, просить стягнути з ТУ ССО у м. Києві та Київській області на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зі служби з 31 січня 2023 року до 30 липня 2023 року у розмірі 95509,46 грн.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 04 червня 2020 року він був прийнятий на службу до Служби судової охорони. Наказом ТУ ССО у м. Києві та Київській області від 29 липня 2022 року № 507о/с його, як такого, що прибув з територіального управління Служби судової охорони у Луганській області, призначено на посаду контролера ІІ категорії 2 відділення 11 взводу охорони 3 підрозділу охорони ТУ ССО у м. Києві та Київській області, з 01 серпня 2022 року.

Наказом від 24 січня 2023 року № 48о/с Про звільнення сержанта судової охорони ОСОБА_1 позивача звільнено зі служби в Службі судової охорони за власним бажанням, з 30 січня 2023 року.

Відповідно до довідки від 02 січня 2024 року № 2 позивачу нараховано грошове забезпечення за листопад 2022 року 15080,40 грн та за грудень 2022 року 17107,87 грн, всього 32188,27 грн. При звільненні зі служби позивачу, в установлені строки, не виплачено належних сум грошового забезпечення.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року у справі № 360/88/23, яке набрало законної сили 06 січня 2024 року, зокрема, зобов`язано ТУ ССО у м. Києві та Київській області нарахувати і виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, у розмірі 30000,00 грн на місяць за період з 01 серпня 2022 року до 20 січня 2023 року. На теперішній час позивачу не виплачено додаткова винагорода. Тобто з позивачем не проведено повного розрахунку при звільненні та не виплачено середній заробіток за весь час затримки з вини відповідача.

З посиланням на положення статей 116, 117 Кодексу Законів про працю України, позивач просить стягнути з відповідача на його користь середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 31 січня 2023 року до 30 липня 2023 року у розмірі 95509,46 грн.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року у справі № 360/40/24 позов задоволено частково, внаслідок чого стягнуто з Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 січня 2023 року по 30 липня 2023 року у розмірі 94205,07 грн (дев`яносто чотири тисячі двісті п`ять гривень сім копійок) з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено практично ті самі доводи якими обгрунтовано відзив на позовну заяву.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) у період з 04 червня 2020 року по 30 січня 2023 року проходив службу в Службі судової охорони, у тому числі з 01 серпня 2022 року по 30 січня 2023 року на посаді контролера ІІ категорії 2 відділення 11 взводу охорони 3 підрозділу охорони ТУ ССО у м. Києві та Київській області, що підтверджується витягом з наказу ТУ ССО у м. Києві та Київській області від 29 липня 2022 року № 507о/с, наказом ТУ ССО у м. Києві та Київській області від 24 січня 2023 року № 48о/с, довідкою ТУ ССО у м. Києві та Київській області від 06 лютого 2024 року № 66.

Наказом ТУ ССО у м. Києві та Київській області від 24 січня 2023 року № 48о/с ОСОБА_1 , сержанта Служби судової охорони, контролера ІІ категорії 2 відділення 11 взводу охорони 3 підрозділу охорони ТУ ССО у м. Києві та Київській області, звільнено зі служби в Службі судової охорони відповідно до Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони в запас Збройних Сил (із постановкою на військовий облік) згідно з підпункту 7 (за власним бажанням) пункту 2 розділу ХІІ з 30 січня 2023 року.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року у справі № 360/88/23, яке набрало законної сили 05 січня 2024 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ТУ ССО у м. Києві та Київській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправною бездіяльність ТУ ССО у м. Києві та Київській області щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 у період з 01 серпня 2022 року по 20 січня 2023 року додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану. Зобов`язано ТУ ССО у м. Києві та Київській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, у розмірі 30000,00 грн на місяць за період з 01 серпня 2022 року по 20 січня 2023 року.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року у справі № 360/88/23 ТУ ССО у м. Києві та Київській області не виконано.

Відповідно до довідок ТУ ССО у м. Києві та Київській області від 02 січня 2024 року № 2, від 02 лютого 2024 року № 34 та без дати б/№ щодо інформації про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2022 року по 30 січня 2023 року, при звільненні позивачу виплачено 11518,09 грн, у тому числі посадовий оклад 3067,74 грн, оклад за спеціальним званням 754,84 грн, надбавка за стаж служби АТ 382,26 грн, надбавка за особливості проходження служби 3321,82 грн, премія АТ 3865,35 грн, доплата за роботу у нічний час АТ 126,08 грн; за листопад 2022 року нараховано 15080,40 грн, за грудень 2022 року 17107,87 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

У статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право, зокрема на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін заробітна плата означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає й поняття грошового забезпечення, що відповідно до закону виплачується за рахунок держави військовослужбовцям, поліцейським, особам рядового і начальницького складу за проходження державної служби особливого характеру.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, зауважив, що служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо.

У статті 161 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII Про судоустрій і статус суддів (далі Закон № 1402-VІІІ) визначено, що Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах. Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України. Служба судової охорони складається з центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби. Територіальні підрозділи Служби судової охорони утворюються як юридичні особи. Фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частинами першою, другою статті 162-1 Закону № 1402-VIII передбачено, що до працівників Служби судової охорони належать особи, яким присвоєно спеціальні звання співробітників Служби судової охорони, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір із Службою судової охорони. Порядок проходження служби співробітниками Служби судової охорони регулюється цим Законом та положенням, яке затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Голови Служби судової охорони, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.

Згідно з частиною першою статті 165 Закону № 1402-VIII грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

У силу положень частини другої статті 165 Закону № 1402-VIII грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України на рівні не нижчому, ніж установлений для поліцейських, і повинно стимулювати до комплектування Служби судової охорони кваліфікованими співробітниками.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 2019 року № 289 Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони затверджені схеми посадових окладів, тарифних розрядів і коефіцієнтів за основними посадами і спеціальними званнями співробітників Служби судової охорони та встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони затверджується Державною судовою адміністрацією.

Механізм виплати грошового забезпечення співробітникам Служби визначений Порядком виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 26 серпня 2020 року № 384 (далі Порядок № 384).

Згідно з пунктом 4 розділу І Загальні положення Порядку № 384 грошове забезпечення включає: 1) щомісячні основні види грошового забезпечення; 2) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 3) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) надбавка за стаж служби. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: 1) підвищення посадового окладу; 2) надбавки; 3) доплати; 2 4) премія (пункти 5, 6 розділу І Загальні положення Порядку № 384).

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: 1) винагороди; 2) допомоги (пункт 7 розділу І Загальні положення Порядку № 384).

Відповідно до пунктів 8, 10 розділу І Загальні положення Порядку № 384 грошове забезпечення виплачується співробітникам, які призначені на штатні посади в центральний орган управління Служби та територіальних управліннях Служби. Грошове забезпечення співробітникам виплачується за місцем проходження служби виключно в межах фондів оплати праці співробітників, затверджених у кошторисах Служби або територіального управління Служби на грошове забезпечення.

Періоди, за які грошове забезпечення не виплачується, визначені в пункті 11 розділу І Загальні положення Порядку № 384, до яких, зокрема, віднесено час надання співробітникам відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати.

Виплата грошового забезпечення співробітника за поточний місяць здійснюється щомісяця не пізніше останнього робочого дня місяця (пункт 17 розділу І Загальні положення Порядку № 384).

Днем звільнення зі служби вважається день, зазначений в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (пункт 31 розділу І Загальні положення Порядку № 384).

З указаного вбачається, що грошове забезпечення, у тому числі й одноразові додаткові види грошового забезпечення (додаткова винагорода), повинні бути виплачені позивачу у день звільнення зі служби.

Як встановлено судом, наказом ТУ ССО у м. Києві та Київській області від 24 січня 2023 року № 48о/с ОСОБА_1 , сержанта Служби судової охорони, контролера ІІ категорії 2 відділення 11 взводу охорони 3 підрозділу охорони ТУ ССО у м. Києві та Київській області, звільнено зі служби в Службі судової охорони відповідно до Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони в запас Збройних Сил (із постановкою на військовий облік) згідно з підпункту 7 (за власним бажанням) пункту 2 розділу ХІІ з 30 січня 2023 року.

Таким чином, грошове забезпечення у повному обсязі повинно бути виплачено позивачу 30 січня 2023 року.

Судом встановлено, що відповідач остаточний розрахунок з позивачем не провів, рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року у справі № 360/88/23 не виконав.

Слід зазначити, що Законом № 1402-VIII та Порядком № 384 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні співпрацівника Служби судової охорони. Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Нерозповсюдження на співробітників Служби судової охорони норм КЗпП України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні співробітників Служби судової охорони (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин положення Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача з державної служби) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з державної служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача з державної служби) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100 у редакції, яка діє на час вирішення спору).

Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

При цьому, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України, є Порядок № 384, пунктом 14 розділу I Загальні положення якого регламентовано, що при виплаті співробітникам грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення сум щомісячних основних, додаткових видів грошового забезпечення та премії за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 384 можна дійти висновку, що:

- згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, співробітникам Служби судової охорони проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період;

- нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, здійснюється з щомісячних основних (посадовий оклад, оклад за військовим званням) та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) за останні 2 календарні місяці служби перед звільненням. При цьому, індексація враховується в усіх випадках обчислення середньої заробітної плати;

- до розрахунку не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду, а також інші виплати, передбачені пунктом 4 Порядку № 100.

Відповідно до довідки ТУ ССО у м. Києві та Київській області грошове забезпечення ОСОБА_1 за листопад 2022 року склало 15080,40 грн, у тому числі посадовий оклад 3170,00 грн, оклад за спеціальним званням 780,00 грн, надбавка за стаж служби АТ 395,00 грн, надбавка за особливості проходження служби 3432,55 грн, премія АТ 5991,30 грн, доплата за роботу у нічний час АТ 237,75 грн, індексація АТ 1073,80 грн; за грудень 2022 року 17107,87 грн, у тому числі посадовий оклад 3170,00 грн, оклад за спеціальним званням 780,00 грн, надбавка за стаж служби АТ 395,00 грн, надбавка за особливості проходження служби 3432,55 грн, премія АТ 8020,10 грн, доплата за роботу у нічний час АТ 201,73 грн, індексація АТ 1108,49 грн.

Обраховуючи розмір середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд враховує, що згідно з Порядком № 100 доплата за роботу у нічний час, яка носять разовий характер, не враховується при обчисленні суми середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Разом з тим, суд зазначає, що індексація грошового забезпечення враховується при здійсненні такого розрахунку в місячному розмірі.

За листопад 2022 року та за грудень 2022 року позивачем відпрацьовано 61 календарний день (за листопад 2022 року 30 календарних днів, за грудень 2022 року 31 календарний день).

День звільнення позивача із займаної посади 16 листопада 2022 року вважається останнім днем роботи. Остаточного розрахунку з позивачем не проведено. Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка діє з 19 липня 2022 року, тобто за період з 17 листопада 2022 року по 16 травня 2023 року, становить 129 робочих днів.

День звільнення позивача зі служби 30 січня 2023 року вважається останнім днем служби. Остаточного розрахунку з позивачем не проведено. Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка діє з 19 липня 2022 року, тобто за період з 31 січня 2023 року по 30 липня 2023 року, становить 181 календарний день (не більш як за шість місяців).

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає 520,47 грн ((14842,65 грн + 16906,14 грн (без урахування доплати за роботу у нічний час) : 61 календарний день).

Отже, середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, в арифметичному обчисленні складає 94205,07 грн (середньоденне грошове забезпечення 520,47 грн х 181 календарний день).

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У частині другій статті 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З урахуванням вказаного, суд не вбачає підстав для зменшення суми відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

Крім того, суд звертає увагу, що у постановах від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23 і від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22 Верховний Суд зазначив, що до спірних правовідносин, які виникли після 19 липня 2022 року та регулюються вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України (яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями), застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці судам роз`яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, тому сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року у справі № 360/40/24 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року у справі № 360/40/24 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 11 липня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді І.Д. Компанієць

І.В. Сіваченко