Справа № 160/16681/23
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2024-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 липня 2024 року м. Дніпросправа № 160/16681/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та обслуговування

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року (головуючий суддя Луніна О.С.)

у справі №160/16681/23

за позовом ОСОБА_1

до 46 комендатури охорони та обслуговування

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 46 комендатури охорони та обслуговування, в якому просив:

- визнати протиправними дії 46 комендатури охорони та обслуговування щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати 46 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 05.11.2021 по 01.07.2023 (день виконання рішень судів, виплати коштів).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , яка перебуває на грошовому забезпеченні у 46 комендатурі охорони та обслуговування. Наказом від 05.11.2021 №249 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Після звільнення зі служби з позивачем не проведено остаточного розрахунку, а саме: не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 04.06.2016 по 01.03.2018. Разом з цим, 29.06.2022 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/26255/21 відповідачем виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 4429,82 грн, а 01.07.2023 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/9245/22 відповідачем виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 65 883,91 грн. Враховуючи те, що вказані суми індексації не були виплачені позивачу в день звільнення, із посиланням на норми ст. ст. 116, 117 КЗпП України позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії 46 комендатури охорони та обслуговування щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.

Зобов`язано 46 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 22 512,33 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із встановлених обставин справи, які свідчать, що при звільненні позивача не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що за висновком суду є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні у розмірі 22 512,33 грн з урахуванням принципу співмірності, істотності частки недоплаченої суми при звільненні порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні та із застосуванням максимального періоду (6 місяців), за який, за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України може бути стягнутий середній заробіток.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції було безпідставно взято до уваги висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду щодо застосування принципу співмірності при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які викладено у постановах від 20.05.2020 у справі №816/1640/17 та від 18.03.2020 №711/4010/13-ц відповідно, оскільки таких висновків суди дійшли застосовуючи статтю 117 КЗпП України у старій редакції, а не в редакції з 19.07.2022, яка підлягає застосуванню у цій справі. Позивач наголошує на тому, що прийняті зміни до ч. 1 ст. 117 КЗпП України щодо виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, були наміром законодавця не допустити випадків коли порушення прав працівника на своєчасний розрахунок при звільненні триває впродовж значного періоду часу, тому застосування судом першої інстанції принципу співмірності є безпідставним, а сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні повинна становити в даному випадку 119 112,87 грн (650,89 грн (середньоденний заробіток позивача) х 183 (кількість днів за пів року).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Скаржник в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях відповідно до законів України, положення Кодексу законів про працю України, у тому числі ст. 117 цього Кодексу, не поширюються. Відповідач вважає, що оскілки позивач добровільно написав рапорт на здачу справ та посади й не заперечував про виключення його зі списків особового складу військової частини, тому стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України є безпідставним.

46 комендатура охорони та обслуговування подала відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскільки в законодавстві, яке регулює військову сферу питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку взагалі не передбачено, але це не дає підстав для застосування для врегулювання спірного питання норм трудового законодавства.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 .

Відповідно до Витягу з Наказу Командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №249 від 05.11.2021 підполковник ОСОБА_1 , старший офіцер відділення планування оборонних ресурсів штабу, звільнений наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.10.2021 №676 з військової служби у запас, вважається таким, що з 05.11.2021 справи та посаду здав. З 05 листопада 2021 року позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Військова частина НОМЕР_1 , у період проходження позивачем служби, перебувала на грошовому забезпеченні 46 комендатури охорони та обслуговування, про що свідчать довідки про нараховані та виплачені суми основних, додаткових та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

ОСОБА_1 , з`ясувавши після звільнення зі служби у Військовій частині НОМЕР_1 , що йому не нарахована та не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 04.06.2016 по 01.03.2018, звернувся до суду із позовом щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 березня 2022 року по справі №160/26255/21, яке набрало законної сили 21.04.2022, визнано протиправною бездіяльність 46 комендатури охорони та обслуговування щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 04.06.2016 по 01.03.2018. Зобов`язано 46 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 04.06.2016 по 01.03.2018.

На виконання вищевказаного рішення 29.06.2022 на банківський рахунок позивача була нарахована сума індексації грошового забезпечення у розмірі 4429,82 грн, що підтверджується випискою про надходження за банківською карткою та не заперечується учасниками справи.

Рішенням Дніпропетровського оружного адміністративного суду від 30.09.2022 по справі №160/9245/22, яке набрало законної сили 08.12.2022, визнано протиправними дії 46 комендатури охорони та обслуговування щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 04.06.2016 року по 01.03.2018 рік, враховуючи базовий місяць січень 2016 року. Зобов`язано 46 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 04.06.2016 року по 01.03.2018 рік, враховуючи базовий місяць січень 2008 року, з урахуванням виплаченої суми.

На виконання вищевказаного рішення 01.07.2023 на банківський рахунок позивача була нарахована сума індексації грошового забезпечення у розмірі 65 883,91 грн, що підтверджується випискою про надходження за банківською карткою та не заперечується учасниками справи.

Таким чином, загальний розмір індексації грошового забезпечення, яка не була виплачена позивачу у день звільнення зі служби у Військовій частині НОМЕР_1 , становить 70 313,73 грн.

Порушення відповідачем строків остаточного розрахунку при звільненні стало підставою для звернення позивача із позовом до суду у цій справі.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Щодо застосування до спірних відносин положень законодавства про працю, суд апеляційної інстанції виходить з того, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, в якому визначені основні трудові права працівників.

Оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані як правильно зазначено судом першої інстанції.

Таким чином, оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах, зокрема, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 20.05.2020 у справі №816/1640/17.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, індексація грошового забезпечення на яку мав право позивач, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст. 117 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Водночас суд апеляційної інстанції враховує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ (далі Закон №2352-ІХ) запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

В даному випадку, період затримки у виплаті позивачу усіх належних сум при звільненні тривав з 06 листопада 2021 року (наступний день за датою звільнення позивача) по 01 липня 2023 року (день фактичної виплати усіх належних позивачу сум), тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник, як до, так і після 19 липня 2022 року.

Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 вже висловлював правові позиції щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України, в редакції Закону України №2352-ІХ у подібних правовідносинах, яку надалі підтримано Верховним Судом у інших справах за подібних обставин, зокрема у постановах від 14 березня 2024 року (справа №560/6960/23), від 31 жовтня 2023 року (справа №240/15141/22), від 29 січня 2024 року (справа №560/9586/22) та від 22 лютого 2024 року (справа №560/831/23).

У наведених вище справах, Верховний Суд, зокрема, зазначав, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, ураховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року та від 26 лютого 2020 року у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17.

Водночас Верховний Суд у постановах від 29 лютого 2024 року у справі №460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно із Законом №2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цій справі період з 06.11.2021 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 по 01.07.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Відтак у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, якими законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівнику.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 10.04.2024 №360/380/23, від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 22.02.2024 у справі №560/831/23, від 29.02.2024 у справі №460/42448/22.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, зокрема у випадках вимушеного прогулу, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки 46 комендатури охорони та обслуговування від 12.10.2023 №350/172/40/497/ФЕС, сума грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становила 39 704,50 грн, а саме у вересні 2021 року 19 852,25 грн, у жовтні 2021 року 19 852,25 грн.

Розмір одноденного заробітку склав 650,89 грн.

З огляду на зазначене, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 06.11.2021 по 18.07.2022 включно становить 165 976,95 грн (650,89 грн х 458 дні затримки).

При задоволенні позову суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а.

В даному випадку, на виконання рішень Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справах №160/26255/21 та №160/9245/22 відповідачем нараховано та виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 70 313,73 грн (4 429,82 грн + 65 883,91 грн).

Відтак, істотність частки компенсації за непроведену індексацію в порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 70 313,73 грн / 165 976,95 грн (сума компенсації за непроведену індексацію/ середній заробіток за час затримки розрахунку) х 100 = 42,36%.

Таким чином з урахуванням принципу справедливості та співмірності сума, яка підлягає відшкодуванню за період з 06.11.2021 по 18.07.2022, становить: 650,89 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 42,36% (частка компенсації за непроведену індексацію) х 255 календарних днів = 70 307,83 грн.

В свою чергу, за період з 19.07.2022 по 01.07.2023, з урахуванням законодавчого обмеження компенсації 6-місячним строком, та правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, належна сума за час затримки розрахунку при звільнені становить 650,89 х 183 календарні дні (шість місяців) = 119 112,87 грн.

Отже, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, який підлягає відшкодуванню позивачу у цій справі становить 189 420,70 грн, що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції в цій частині, які зумовлені неправильним застосуванням норм матеріального права.

При цьому, стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити стосовно відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив правильне рішення про часткове задоволення позову, однак допустив неправильне застосування норм матеріального права при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для часткового скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та обслуговування задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року у справі №160/16681/23 скасувати в частині зобов`язання 46 комендатури охорони та обслуговування нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 22 512,33 грн, прийняти нове рішення в цій частині.

Стягнути з 46 комендатури охорони та обслуговування на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 листопада 2021 року по 01 липня 2023 року у розмірі 189 420,70 грн.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року у справі №160/16681/23 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко