Справа № 560/10064/24
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

іменем України

11 липня 2024 рокум. Хмельницький

Суддя Хмельницького окружного адміністративного суду Блонський В.К., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі заступника начальника підполковника юстиції ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до Міністерства оборони України в особі заступника начальника підполковника юстиції ОСОБА_2 , в якому просить:

1. Встановити відсутність компетенції у заступника начальника Західного відділу з питань запобігання та виявлення корупції Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України підполковника юстиції Павлючика Ярослава Філаретовича щодо встановлення факту наявності в діях начальника штабу - заступника командира в/ч НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 порушень вимог п.1, 2, 4 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції».

2. Визнати протиправними дії заступника начальника Західного відділу з питань запобігання та виявлення корупції Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України підполковника юстиції ОСОБА_2 , що полягають у формулюванні пункту 3 Висновку Акту позапланової перевірки окремих питань дотримання антикорупційного законодавства у військовій частині НОМЕР_1 в наступній редакції: «заступник начальника арсеналу - начальник штабу підполковник ОСОБА_1 , будучи особою, зазначеною у пп. «а», «в», - «з» п. 1 ч.1 ст. 3 Закону України («Про запобігання корупції»), всупереч вимогам абз. 1 ч.1, ч. 2 ст. 27 Закону, а також ч.7 ст. 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та п. 99 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, порушив обмеження щодо спільної роботи близьких осіб, після чого встановленим порядком не повідомив безпосереднього керівника (командира в/ч НОМЕР_1 ) про наявність конфлікту інтересів, не вжив заходів щодо недопущення виникнення конфлікту інтересів та щодо його врегулювання, чим вчинив порушення вимог п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 28 Закону, допустивши порушення антикорупційного законодавства. Заступник начальника арсеналу - начальник штабу в/ч НОМЕР_2 підполковник ОСОБА_1 під час виконання покладених на нього тимчасових обов`язків командира в/ч НОМЕР_1 , будучи особою, зазначеною у пп. «а», «в» - «з» п.1 ч.1 cт. 3 Закону («Про запобігання корупції»), не вжив заходи, передбачені ч. 1 cт. 29 Закону, щодо врегулювання конфлікту інтересів у вищевказаних підлеглих військовослужбовців, що свідчить про наявність в їх діях ознак порушень вимог антикорупційного законодавства та бездіяльності військової влади».

3. Зобов`язати заступника начальника Західного відділу з питань запобігання та виявлення корупції Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України підполковника юстиції ОСОБА_2 внести зміни до пункту 3 Висновку Акту позапланової перевірки окремих питань дотримання антикорупційного законодавства у військовій частині НОМЕР_1 з врахуванням положень передбачених пунктом 3 абзацу 3 ч.1 ст. 27 Закону України «Про запобігання корупції», про що повідомити командира військової частини НОМЕР_3 .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи: подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Публічно-правовий спір у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Суд звертає увагу, що кожна особа має право в порядку, встановленому КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Положеннями пункту 5 частини першої статті 5 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №820/3713/17 за змістом наведених правових норм, компетенційними є спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Особливістю таких спорів є те, що сторонами у них - як позивачем, так і відповідачем - є суб`єкти владних повноважень. Тобто позивачем у компетенційних спорах є суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень - відповідач своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або що прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.

У постанові Верховного Суду від 5 липня 2019 року у справі №802/833/17-а сформовано висновок, відповідно до якого, компетенція - це сукупність повноважень, прав та обов`язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов`язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань. Компетенцію державного органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Внаслідок різного тлумачення законодавства компетенція суб`єктів владних повноважень може перетинатися, внаслідок чого виникає компетенційний спір. Завданням суду у компетенційних спорах, з урахуванням загального завдання адміністративного судочинства, є розв`язання законодавчої колізії, а також усунення наслідків дублювання повноважень.

Суд зазначає, що у цій справі позивачем є фізична особа, яка звертається з позовом до суб`єкта владних повноважень і нею заявлена позовна вимога щодо встановлення наявності/відсутності компетенції суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, наведеними вище правовими нормами передбачено, що компетенційний спір може виникати виключно між суб`єктами владних повноважень. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні правовідносини.

Це означає, що фізична особа не може бути позивачем у спорі про наявність/відсутність компетенції суб`єкта владних повноважень.

За приписами ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Отже з наведеної норми Конституції України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні правовідносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу неодмінними елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її обов`язок. Таким чином, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Указаний принцип також закріплений в частині 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, який визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Заявлені у цій справі позивачем як фізичною особою позовні вимоги про наявність/відсутність компетенції суб`єкта владних повноважень не є юридичним спором у правовідносинах, розгляд яких передбачено нормами чинного процесуального закону і у зазначеному у позові формулюванні не може бути самостійним предметом судового розгляду.

За таких обставин, за відсутності компетенційного спору між позивачем та відповідачем, провадження у справі щодо позовної вимоги про встановлення наявності/відсутності компетенції відповідача щодо встановлення факту наявності в діях позивача порушень, не може бути відкрито.

При вирішенні питання щодо відкриття провадження в частині позовних вимог про визнання протиправними дій заступника начальника Західного відділу з питань запобігання та виявлення корупції Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України підполковника юстиції ОСОБА_2 , що полягають у формулюванні пункту 3 Висновку Акту позапланової перевірки окремих питань дотримання антикорупційного законодавства у військовій частині НОМЕР_1 та зобов`язання заступника начальника Західного відділу з питань запобігання та виявлення корупції Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України підполковника юстиції ОСОБА_2 внести зміни до пункту 3 Висновку Акту позапланової перевірки окремих питань дотримання антикорупційного законодавства у військовій частині НОМЕР_1 з врахуванням положень передбачених пунктом 3 абзацу 3 ч.1 ст. 27 Закону України «Про запобігання корупції», про що повідомити командира військової частини НОМЕР_3 , суд враховує таке.

Як уже зазначалося, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов здійснення органом публічної влади та/або його посадовими особами в цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність суб`єкта владних повноважень із виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Водночас право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, установлених законом. Кожний із процесуальних кодексів установлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі можуть ініціювати їхнє вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу, що не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав особи й основоположних свобод (далі - Конвенція).

Отже, з метою належного звернення за судовим захистом особа на момент звернення до суду повинна обґрунтувати існування його порушеного права або законного інтересу.

Суд зауважує, в цьому випадку висновок перевірки, в якому відображено узагальнений опис виявлених порушень норм законодавства, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо породжує правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і має обов`язковий характер.

За своєю правовою природою такий висновок є документом, який фіксує факт проведення перевірки і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для її призначення.

Висновки такої перевірки не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Зафіксовані в результатах перевірки обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки. Отже, висновок за результатами в цьому випадку позапланової перевірки окремих питань дотримання антикорупційного законодавства у військовій частині НОМЕР_1 є лише носієм певної інформації.

Водночас обов`язковою ознакою рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Таким чином, дії заступника начальника Західного відділу з питань запобігання та виявлення корупції Департаменту з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України підполковника юстиції ОСОБА_2 , що полягають у формулюванні пункту 3 Висновку Акту позапланової перевірки окремих питань дотримання антикорупційного законодавства у військовій частині НОМЕР_1 , не можуть бути предметом спору в порядку адміністративного судочинства.

Суд зазначає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто воно стосується як спорів, що не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

З огляду на те, що висновок вищезазначеної перевірки не створює безпосередньо для позивача жодних юридичних прав та/чи обов`язків, оскарження дій щодо його формулювання не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі ««Занд проти Австрії» (Zand v. Austria) від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що у відкритті провадження за цим позовом необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 170, статтею 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України в особі заступника начальника підполковника юстиції ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Головуючий суддяВ.К. Блонський