Справа № 380/13004/24
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2024-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2024 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Коморного О.І. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області вчинити дії.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами :

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 24 від 21.05.2024 про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період отримання допомоги по безробіттю з 14.12.1998 по 08.12.1999 та період навчання з 01.09.1982 по 16.07.1984 до пільгового стажу роботи із особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці за Списком №1, період роботи на шахтах «Джуринське шахтоуправління», «Адамівка» та Козацький горб» з 24.12.1986 по 13.01.1995 та призначити пенсію за віком, у відповідності до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з моменту звернення, а саме 14.05.2024.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідно до записів трудової книжки з 24.12.1986 по 13.01.1995 працював на шахтах «Джуринське шахтоуправління», «Адамівка» та « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з повним робочим днем під землею, що належать до робіт з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1, з 01.09.1982 по 16.07.1984 навчався в технічному училищі м.Козятина Вінницької області (диплом серії НОМЕР_1 від 16.07.1984), а з 14.12.1998 по 08.12.1999 отримував виплату допомоги по безробіттю відповідно до Закону України «Про зайнятість населення». Зазначає, що заниження страхового стажу та не зарахуванням пільгового страхового стажу за Списком №1, що стало наслідком прийняття спірного рішення є протиправним, оскільки вказані періоди роботи, навчання та виплата допомоги по безробіттю підтверджується записами трудової книжки позивача. Крім того, зазначає, що згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 26.11.1992 (4 категорія), має право на пільги і компенсації встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для осіб, які постійно проживають на території зони посиленого радіоекологічного контролю (щільність забруднення грунту цезієм 137 від 1 до 5 кі ((км8), а відтак, час його проживання в зоні гарантованого добровільного відселення повинен враховуватися до часу проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю, що дає право на призначення пенсії за віком зі зменшенням віку відповідно до абзацу шостого пункту 2 частини 1 статті 55 цього Закону. Вважає, рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 протиправною та просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 20 червня 2024 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач 2, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі управління), подав до суду відзив на позов в якому заперечує, щодо позовних вимог. По суті позовних вимог вказує, на момент звернення (14.05.2024) до територіального органу Пенсійного фонду за призначенням пенсії відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058, вік позивача становить 59 років, при цьому, за результатами документів, поданих останнім, страховий стаж становить 18 років 3 місяці 5 днів. Однак, згідно поданих документів до страхового стажу відповідно до трудової книжки НОМЕР_3 від 18.07.1984 не зараховано період отримання допомоги по безробіттю з 14.12.1998 по 08.12.1999, оскільки відсутній наказ на закінчення отримання допомоги по безробіттю. Зазначає, що за результатами розгляду поданих документів, до пільгового стажу не зараховано періоди роботи, оскільки документально не підтверджено роботу з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці та відсутня атестація робочого місця. Вважає, що на момент звернення особа не набула віку передбаченого вищезазначеної норми, а відтак дії управління є правомірними та такими, що ґрунтуються на Конституції та законах України, а позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та, -

встановив:

14.05.2024 позивач звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Житомирській області прийнято рішення № 24 від 21.05.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема відповідачем у рішенні про відмову зазначено наступне: дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 14.05.2024. Вік заявника 59 років. Страховий стаж особи становить 18 років 3 місяці 5 днів. Пільговий стаж по Списку № 1, відсутній. Пенсійний вік, визначений пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV, (далі - 3акон №1058-IV) становить 50 років. Необхідний страховий стаж, визначений пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону №1058, становить 20 років. Необхідний пільговий стаж на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком№1, визначений пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV становить 10 років. Так, за доданими документами до страхового стажу відповідно трудової книжки НОМЕР_3 від 18.07.1984 не зараховано період отримання допомоги по безробіттю з 14.12.1998 по 08.12.1999, оскільки відсутній наказ на закінчення отримання допомоги по безробіттю. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до пільгового стажу по Списку № 1 не зараховано періоди роботи, оскільки документально не підтверджена робота з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України та відсутня атестація робочих місць. Згідно поданих документів період роботи (проживання) на території посиленого радіоактивного контролю станом на 01.01.1993 не підтверджено, що не дає право зниження пенсійного віку для виходу на пенсію на 5 років. Таким чином, відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 1 відповідно до статті 114 Закону №1058-IV та згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в зв`язку з не підтвердженням проживання на території радіоактивного забруднення та відсутністю необхідного пільгового стажу за Списком №1.

Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон № 1058-ІV від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Статтею 4 Закону №1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Так, згідно із статтею 1 Закону України від 2 вересня 2008 року № 345-VI «Про підвищення престижності шахтарської праці» (далі - Закон № 345-VI), який набрав законної сили 16 вересня 2008 року, дія цього Закону поширюється на працівників, які видобувають вугілля, залізну руду, руди кольорових і рідкісних металів, марганцеві, уранові, магнієві (солі калієво-магнієві та солі магнієві) та озокеритні руди, працівників шахтобудівних підприємств, які зайняті на підземних роботах повний робочий день, та працівників державних воєнізованих аварійно-рятувальних служб (формувань) у вугільній промисловості - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Кабінетом Міністрів України (далі - шахтарі), та членів їх сімей.

Статтею 8 вказаного Закону передбачено, що мінімальний розмір пенсії шахтарям, які відпрацювали на підземних роботах не менш як 15 років для чоловіків та 7,5 років для жінок за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, встановлюється незалежно від місця останньої роботи, у розмірі 80 відсотків його заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з якої обчислюється пенсія, але не менш як три розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Для обчислення розміру пенсій за віком за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Аналіз зазначених норм дає можливість дійти висновку, що дія Закону № 345-VI поширюється на працівників, які зайняті на підземних роботах повний робочий день за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та членів їх сімей, зокрема, й тих, що здійснюють добування уранових руд та інших підземних робіт.

Стаття 1 Закону № 345-VI для застосування положень цього закону вимагає дотримання певних умов, а саме:

- робота за професією, яка пов`язана з видобутком вугілля, залізної руди, руд кольорових і рідкісних металів, марганцевих, уранових, магнієвих (солі калієво-магнієві та солі магнієві) та озокеритних руд, робота на шахтобудівних підприємствах та в державних воєнізованих аварійно-рятувальних службах (формуваннях) у вугільній промисловості;

- віднесення професії до Списку № 1;

- робота на підземних роботах повний робочий день.

Порядок застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 1 грудня 2005 року за № 1451/11731 (далі - Порядок № 383).

Згідно з п. 3 Порядку № 383 при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До посад або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Статтею 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли і трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, встановлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ організацій або їх правонаступників.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі № 234/13910/17 та від 7 березня 2018 року у справі №233/2084/17.

В матеріалах наявна копія трудової книжки НОМЕР_3 від 18.07.1984, в якій зазначено, що позивач з 24.12.1986 по 13.01.1995 працював у шахтах з повним робочим днем на підземних роботах, а саме: з 24.12.1986 - «Джуринське шахтоуправління»; з 03.02.1987 шахта «Адамівка»; з 03.03.1988 - шахта «Козацький горб»; з 30.10.1989 шахта «Вербовка 2»; з 03.02.1992 шахта «Вербовка 1»; 13.01.1995 звільнений за власним бажанням.

Таким чином, суд зазначає, що оскільки стаж роботи позивача (з 24.12.1986 по 13.01.1995), підтверджується трудовою книжкою, яка є основними документом у відповідності до ст.62 Закону №1788-ХІІ, а тому такий має бути зарахований до пільгового (підземного) стажу позивача за Списком № 1 з розрахунку за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах до страхового стажу, який додатково зараховується по одному року.

Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду отримання допомоги по безробіттю з 14.12.1998 по 08.12.1999, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Закону № 1788-XII до стажу для обчислення пенсії зараховується період одержання допомоги по безробіттю.

Пунктом 2.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях», затвердженої Наказом Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року № 162, що діяв до 29 липня 1993 року (надалі - Інструкція № 162) заповнення трудової книжки уперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу.

Згідно з пунктом 2.3 Інструкції № 162 усі записи в трудовий книжці про приймання на роботу, переведенні на іншу постійну роботу або звільненні, а також про нагородження й заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні - у день звільнення, повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 2.10 Інструкції № 162 врегульовано, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по-батькові (повністю, без скорочень чи зміни імені та по-батькові на ініціали) та дата народження зазначаються на підставі паспорта або свідоцтва про народження.

У відповідності до пункту 2.11 Інструкції № 162 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник власним підписом завіряє правильність внесення відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, та після цього проставляється печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалась трудова книжка.

Контроль за дотриманням порядку ведення трудових книжок здійснюється в порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 6 вересня 1973 року № 656 «Про трудові книжки робітників і службовців» (п. 8.1. Інструкції № 162).

Так, відповідно до пункту 18 Постанови Міністрів СРСР від 06 вересня 1973 року №656 «Про трудові книжки працівників та службовців» відповідальність за організацію робіт щодо ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, закладу, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, закладу, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну відповідальність, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Неналежне оформлення трудової книжки, не може бути підставою для виключення періодів роботи з трудового стажу позивача, які дають йому право на призначення/перерахунок пенсії, оскільки відповідальність за порядок ведення трудової книжки покладено безпосередньо на посадових осіб установи-роботодавця.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17 (реєстраційний номер у РСР 72366973).

Матеріали справи не містять доказів того, що дані трудової книжки позивача містять неправдиві або недостовірні відомості, такі як відсутність номеру наказу на прийняття, виправлення в номері наказу про прийняття, відсутність підпису відповідальної особи, яка здійснювала запис про звільнення з роботи, не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні означених періодів роботи позивача до стажу роботи, що враховується при призначенні пенсії.

Крім того, як вбачається з трудової книжки позивача, зокрема, наявний номер запису «19: 14.12.1998 - Розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно ст. 29 п. 1а Закону «Про зайнятість населення», Наказ № 1594 від 14.10.1998» та номер запису « 20: 08.12.1999 - Закінчено виплату допомоги по безробіттю відповідно до підп. «з» п. 1 ст. 30 Закону України «Про зайнятість населення», Наказ № 159 від 14.10.1999». Також, є підпис відповідальної особи центру та відповідна печатка.

Відтак, суд вважає, що період отримання позивачем допомоги по безробіттю з 14.12.1998 по 08.12.1999, підлягає зарахуванню до страхового стажу, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню.

Щодо періоду навчання позивача суд зазначає наступне.

Пунктом «д» частини 3 статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу).

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 8 Порядку підтвердження наявного трудового стажу призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Відповідно до записів вищевказаної трудової книжки, позивач в період з 01.09.1982 по 16.07.1984 навчався в технічному училищі м.Козятина Вінницької області.

Крім того, вказане підтверджується копією диплому серії НОМЕР_1 від 16.07.1984, який наявний в матеріалах справи, що узгоджується з пунктом 8 Порядку підтвердження наявного трудового стажу, а відтак суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо не підтвердження періоду роботи (проживання) позивача на території посиленого радіоактивного контролю суд зазначає наступне.

Питання пенсійного забезпечення осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи врегульовані Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року

№ 796-XII (далі - Закон № 796-ХІІ).

Згідно зі статтею ст. 15 Закону №796-ХІІ підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення. самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Статтею 55 вказаного Закону передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме:

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років;

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років 2 роки* та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років Згідно з приписами статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Судом встановлено, що позивач на момент звернення з заявою про призначення пенсії досяг віку 59 років, згідно паспортних даних прописаний та проживав з 3 грудня 1986 року, а в подальшому з 26.12.2018 та по сьогоднішній день проживає в с.Джурин, Шаргородсього району Вінницької області, яке віднесено до зони посиленого радіологічного контролю.

Крім того, вищевказане підтверджується Постановою Кабінету Міністрів Української РСР «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» від 23 липня 1991 № 106, якою згідно пункту 1 затверджено перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, згідно з додатком №1, зокрема: с.Джурин, Шаргородсього району, Вінницької області.

Предметом спору, в цій частині позовних вимог є порядок застосування абзаців 5, 6 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Зокрема, відповідач в обґрунтування правомірності прийнятого рішення посилається на те, що згідно поданих документів період роботи (проживання) на території посиленого радіоактивного контролю станом на 01.01.1993 не підтверджено, що не дає право зниження пенсійного віку для виходу на пенсію на 5 років.

Проте, відповідно до ст. 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції станом на 27.02.1991) залежно від ландшафтних та геохімічних особливостей ґрунтів, величини перевищення природного доаварійного рівня накопичення радіонуклідів у навколишньому середовищі, пов`язаних з ними ступенів можливого негативного впливу на здоров`я населення, вимог щодо здійснення радіаційного захисту населення та інших спеціальних заходів територія, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, поділяється на зони. Такими зонами є:

1) зона відчуження - це територія, з якої проведено евакуацію населення в 1986 році;

2) зона безумовного (обов`язкового) відселення - це територія, що зазнала інтенсивного забруднення довгоживучими радіонуклідами, з щільністю забруднення ґрунту ізотопами цезію від 15,0 Кі/км2 та вище, або стронцію від 3,0 Кі/км2 та вище, або плутонію від 0,1 Кі/км2 та вище, а також території з ґрунтами, які сприяють високій міграції радіонуклідів у рослини, з щільністю забруднення ізотопами цезію від 5,0 до 15,0 Кі/км2, або стронцію від 0,15 до 3,0 Кі/км2, або плутонію від 0,01 до 0,1 Кі/км2, де ефективна еквівалентна доза опромінення людини може перевищити 5,0 мЗв (0,5 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала в доаварійний період;

3) зона гарантованого добровільного відселення - це територія з щільністю забруднення ґрунту ізотопами цезію від 5,0 до 15 Кі/км2, або стронцію від 0,15 до 3,0 Кі/км2, або плутонію від 0,01 до 0,1 Кі/км2, а також території з ґрунтами, які сприяють високій міграції радіонуклідів у рослини, з щільністю забруднення ізотопами цезію від 1,0 до 5,0 Кі/км2, або стронцію від 0,02 до 0,15 Кі/км2, або плутонію від 0,005 до 0,01 Кі/км2, де ефективна еквівалентна доза опромінення людини може перевищити 1,0 мЗв (0,1 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала в доаварійний період;

4) зона посиленого радіоекологічного контролю - це територія з щільністю забруднення ґрунту ізотопами цезію від 1,0 до 5,0 Кі/км2, або стронцію від 0,02 до 0,15 Кі/км2, або плутонію від 0,005 до 0,01 Кі/км2, а також території з ґрунтами, які сприяють високій міграції радіонуклідів у рослини, з щільністю забруднення ізотопами цезію від 0,2 до 1,0 Кі/км2, де ефективна еквівалентна доза опромінення людини не повинна перевищити 1,0 мЗв (0,1 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала в доаварійний період.

Відповідно до ст. 4 вказаного закону радіоактивно забруднені землі - це землі, які потребують проведення заходів радіаційного захисту та інших спеціальних втручань, спрямованих на обмеження додаткового опромінення, зумовленого Чорнобильською катастрофою, та забезпечення нормальної господарської діяльності. До зазначених у цій статті земель належать території, вказані в пунктах 3 і 4 статті 2 цього Закону.

Відтак, на переконання суду, як зона гарантованого добровільного відселення, так і зона посиленого радіологічного контролю віднесені до категорії радіоактивно забруднених земель, на яких здійснюється негативний вплив на здоров`я людини, який відрізняється тільки рівнем такого впливу, Однак, такий негативний вплив у зоні гарантованого добровільного відселення є сильнішим за вплив забруднення на здоров`я людей у зоні посиленого радіоекологічного контролю.

Відповідно, пільги особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлюються саме у зв`язку з зазнаним впливом на здоров`я особи радіологічним забрудненням територій, на яких проживали або працювали відповідні особи.

При цьому, неврахування відповідачем часу проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю до періоду роботи позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю суперечить меті законодавчо встановлених пільг, визначених пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ, та значно звужує права позивача як особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, суд вважає, що час проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення повинен враховуватися до часу проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю, що дає право на призначення пенсії за віком зі зменшенням віку відповідно до абз. 6 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Крім того, відповідно до посвідчення (зразка, затвердженого Постановою КМ УРСР від 18.06.1991 № 44) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи (4 категорія) - позивач - має право на пільги і компенсації, встановлені Законом УРСР «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» для осіб, які постійно працюють чи працювали, або проживають чи проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення (щільність забруднення ґрунту цезієм-137 від 1 до 5 Кі/кв. км2).

Пунктами 2, 4 частини 1 статті 11 Закону України № 796-ХІІ (в редакції станом на дату видачі позивачу посвідчення) визначено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема:

2) особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій;

4) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем при розгляді заяви позивача не враховано, що при прийнятті рішення комісією про надання статусу потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи встановлювалися всі обставини та досліджувалися всі документи, необхідні для встановлення відповідного статусу потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи (4 категорія), та позивачу надано статус потерпілого від катастрофи на ЧАЕС.

Суд зазначає, що статтею 44 Закону № 1058-IV визначено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії.

Так, відповідно до частини першої статті 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано положеннями Порядку № 22-1.

Згідно абзаців 1 та 3 п. 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою; заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються у відповідному журналі. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Відповідно до п. 4.2 цього ж Порядку при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно абз. 2 п. 1.7 Порядку № 22-1 у разі, якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Відповідно до п. 3.3 зазначеного Порядку орган, що призначає пенсію, надає допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу І цього Порядку (в тому числі непрацюючим особам, які звернулись за призначенням пенсії), щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії.

З огляду матеріалів справи, суд відзначає, що відповідачем при прийомі документів від позивача не вимагалось від позивача надати у тримісячний строк з дня прийняття заяви додаткові документи, які він зазначає у спірному рішенні, а також у суду відсутні будь-які інші докази на підтвердження виконання управлінням приписів пунктів 1.7 та 3.3 Порядку №22-1 щодо надання допомоги громадянам в одержанні необхідних документів для призначення пенсії.

Отже, відповідачем при розгляді заяви позивача не були в повній мірі дотримані нормативно-правові приписи Порядку № 22-1 та не враховані всі обставини.

Зважаючи на вищенаведене в сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно не враховано період роботи позивача на посадах що передбачені Списком № 1 в спірний період роботи який зазначений у його трудові книжці.

Відсутність первинних документів не є виною позивача, адже як передбачається ч.2 ст.101 Закону України «Про пенсійне забезпечення», підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів і відшкодовують її.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року в справі №569/15943/16, від 25 вересня 2018 року в справі №569/15635/16.

Крім того, судом не береться до уваги посилання відповідача в спірному рішенні щодо відсутності атестації робочих місць, оскільки з урахуванням позиції Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а, непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому, контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Так, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-IV, на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи.

В позовній заяві позивач зазначає, що право на призначення пенсії він набув ще в 50 років (в березні 2015 року), проте через необізнаність не звернуся до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що на час звернення позивача до пенсійного органу із заявою (14.05.2024) про призначення йому пенсії він досяг 59 років (дата народження 04.03.1965), та з урахуванням вищевказаного, пільговий стаж становить більше 8 років, а страховий стаж станом на момент набуття права на призначення пенсії (2017 рік) становить 16 років, а також, з розрахунку періоду роботи з 24.12.1986 по 13.01.1995, тобто за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах до страхового стажу додатково зараховується по одному року (8 років), а відтак загальний страховий стаж останнього становить 24 роки, який є достатнім для призначення пенсії за віком.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість відмови у призначенні позивачу пенсії за віком, а відтак позивач не може бути позбавлений соціальної захищеності та пенсійного страхового (пільгового) стажу за час його роботи, періоду щодо отримання допомоги по безробіттю та періоду навчання зазначеного у трудовій книжці, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

За таких обставин, враховуючи, що записи у трудовій книжці підтверджують характер роботи позивача у період з 24.12.1986 по 13.01.1995 за Списком № 1, що надає право на включення цього періоду до стажу та право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, а також періоди отримання допомоги по безробіттю з 14.12.1998 по 08.12.1999 та навчання з 01.09.1982 по 16.07.1984, який зараховується до страхового стажу, а тому відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 на підставі пункту 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV та згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є протиправною.

В частині позовної вимоги зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 у відповідності до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з моменту звернення, а саме 14.05.2024, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У ході судового розгляду судом не встановлено обставин, а відповідач заперечуючи проти позову не навів аргументів, які б свідчили, що для прийняття рішення на користь позивача (про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1) не виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у спірних відносинах суд виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, суд не підміняє пенсійний орган, оскільки не приймає рішення про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 позивачу, а, враховуючи висновки суду у даній справі, зобов`язує відповідача прийняти таке рішення за наявності достатніх підстав для цього, передбачених законом та наданих позивачем документів.

При цьому, ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Суд вказав, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Разом з цим, у рішенні ЄСПЛ «Салах Шейх проти Нідерландів» визначено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що обраний позивачем зобов`язальний спосіб захисту в частині зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 у відповідності до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є достатнім та повною мірою сприятиме ефективному відновленню порушеного права позивача.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що позивач набув права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, на момент звернення до пенсійного органу для призначення пенсії позивач досяг відповідного пенсійного віку та мав необхідний загальний та пільговий стаж роботи, внаслідок чого наявні підстави призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку позивача.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судовий збір відповідно до ст. 139 КАС України слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області в сумі 1211,20 грн., оскільки ним було прийнято спірне рішення.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 24 від 21.05.2024 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ) до страхового стажу період отримання допомоги по безробіттю з 14.12.1998 по 08.12.1999 та період навчання з 01.09.1982 по 16.07.1984 та до пільгового стажу роботи із особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці за Списком №1, період роботи на шахтах «Джуринське шахтоуправління», «Адамівка», Козацький горб», «Вербовка 1» та «Вербовка 2» з 24.12.1986 по 13.01.1995 та призначити пенсію за віком, у відповідності до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з моменту звернення, а саме 14.05.2024.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) з Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області (10003, м.Житомир, вул.О.Ольжича, 7; ) за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір в сумі 1211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень, 20 копійок).

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 12.07.2024.

Суддя Коморний О.І.