Справа № 420/6221/23
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2024-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6221/23
12 липня 2024 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд в складі судді Іванова Е.А.
За участі секретаря Кожухар В., представників позивача Бестаєва І.Л., відповідача ОСОБА_1
розглянувши в судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в режимі відоеконференції заяву про встановлення або зміну способу та порядку виконання судового рішення по адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
Рішенням суду від 31.05.2023 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 20.12.2022 року №0517 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_2 .

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вирішити питання щодо оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_2 , з урахуванням висновків суду.

Вищенаведене рішення набрало законної сили 09.10.2023 року.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2023 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року змінено в мотивувальній частині.

03.07.2024 року за вх.№26778/24 до суду надійшла заява від представника позивача про встановлення або зміну способу та порядку виконання судового рішення.

В обґрунтування вищенаведеної заяви позивачем зазначено, що на даний момент із спілкування з представниками Головного управління ДМС в Одеській області стосовно добровільного виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року у справі № 420/6221/23, в частині зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вирішити питання щодо оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_2 , з урахуванням висновків суду встановлено, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області мають намір виконати рішення в ретроспективному контексті, тобто датувати рішення про питання щодо оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_2 датою 20.12.2022 року. При цьому така позиція є абсолютним виразом правового нігілізму, оскільки призводить до недосягнення завдання адміністративного судочинства, а саме відновлення законних прав. У разі прийняття рішення Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області груднем 2022 року матиме місце ситуація, що на сьогоднішній день така посвідка на тимчасове проживання вже буде недійсною.

Відтак, з метою недопущення повторного навмисного порушення прав та законних інтересів ОСОБА_2 представник позивача просить встановити спосіб виконання рішення, шляхом нового розгляду документів, поданих ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для отримання посвідки на тимчасове проживання, з урахуванням правових висновків, зазначених в рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року у справі № 420/6221/23.

Дослідивши заяву позивача, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу №1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013, звернув увагу, що вже неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Частиною 1 ст. 378 КАС України визначено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Згідно з частиною 3 статті 378 КАС України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Отже статтею 378 КАС України врегульовані саме процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень і вказаною нормою права визначено, що за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, суд може встановити або змінити спосіб або порядок виконання судового рішення.

Відтак, поняття спосіб і порядок виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке стосується виконавчого провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій виконавцем відповідно до Закону України Про виконавче провадження. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту.

Під зміною способу і порядку виконання рішення розуміється прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими.

Тобто, зі змісту вказаної норми випливає, що суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів, може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, або ж відмовити по даному питанню, не змінюючи при цьому його змісту.

Суд вказує, що рішенням суду від 31.05.2023 року по справі №420/6221/23 зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вирішити питання щодо оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_2 , з урахуванням висновків суду.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Також, засіб юридичного захисту має бути ефективним в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 року у справі Аксой проти Туреччини (Aksoy v. Turkey), п. 95).

Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі №840/3112/18, яка враховується судом при розгляді даної справи відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України.

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Відповідач по справі приховав від суду під час розгляду справи інформацію про те, що ним ще до звернення позивача з позовом до суду в 2023 році було виготовлено посвідчення яке відповідач має намір видати позивачу на виконання рішення суду. Тоді як дата його виготовлення 02.12.2024 року зі строком його дії 02.12.2023 року, тобто воно є недійсним на цей час.

Суд враховує, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач завчасно пропонував позивачу отримати вказане посвідчення до спливу терміну його дії.

Тому суд вказує на те, що виконання рішення в ретроспективному контексті, тобто датувати рішення про питання щодо оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_2 датою 20.12.2022 року не призведе до належного захисту порушених прав та інтересів позивача, що є неприпустимим враховуючи встановлені обставини по справі та висновки до яких дійшов суд у рішенні від 31.05.2023 року та відповідно постанові від 09.10.2023 року по справі №420/6221/23.

На переконання суду, вказане рішення потребує встановлення іншого способу та порядку виконання, відмінного від визначеного у рішенні, шляхом встановлення способу виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 року у справі №420/6221/23 шляхом повторного розгляду документів, поданих ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для отримання посвідки на тимчасове проживання, з урахуванням правових висновків, зазначених в рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 року у справі №420/6221/23.

Встановлення такого способу виконання направлено на своєчасне та повне виконання судового рішення, а також відповідає вимогам прямих норм ст. 124 Конституції України.

Саме такий спосіб виконання рішення на думку суду є ефективним захистом порушених прав та інтересів позивача.

Судом також враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 248, 378 КАС України суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Встановити спосіб виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 року у справі №420/6221/23 шляхом повторного розгляду документів, поданих ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для отримання посвідки на тимчасове проживання, з урахуванням правових висновків, зазначених в рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2023 року у справі №420/6221/23.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України.

Ухвалу суду може бути оскаржено в порядку, встановленому статтею 294, 296 КАС України.

Повний текст ухвали виготовлений 12.07.2024 року.

Суддя Іванов Е.А