Справа № 640/39827/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Сорочка Є.О.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві, третя особа - Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2019 № Ф-638555-17У.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно сформована податкова вимога про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки єдиний внесок сплачували за нього роботодавці, що свідчить про відсутність підстав для нарахування йому боргу з єдиного внеску, тож спірна вимога підлягає скасуванню. Також, позивач зареєструвався 03.03.2010 як фізична особа-підприємець, проте підприємницьку діяльність не вів, доходи від підприємницької діяльності не отримував та був впевнений, що припинив діяльність, як фізична особа-підприємець.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 справу прийнято до провадження, розгляд якої визначено здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 р. адміністративний позов задовольнено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження на 10.07.2024.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 значиться зареєстрованим з 03.03.2010 фізичною особою-підприємцем, дані про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності відсутні.

Відповідно до даних трудової книжки ОСОБА_1 від 15.06.1995 серії АТ НОМЕР_1 , позивач працював: з 01.09.2009 по 30.06.2010 на посаді директора з продажів у країнах СНГ та Східній Європі ТОВ «Аркол»; з 13.09.2010 по 08.08.2012 на посаді директора з дистрибуції ТОВ «Кліон»; з 04.09.2012 по 19.10.2012 на посаді комерційного директора ПП «Науково-виробниче підприємство «Харчові продукти «Мультимікс»; з 22.10.2012 по 04.03.2013 на посаді генерального директора ПАТ «Хліб»; з 20.08.2018 по 27.06.2020 на посаді керуючого магазином ФОП ОСОБА_2 ; з 01.07.2020 по 04.12.2020 на посаді керуючого магазином ФОП ОСОБА_3 ; з 01.07.2021 по цей час працює керівником ФОП ОСОБА_3 .

Відповідно до форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» страхувальниками позивача, які сплачували за нього єдиний внесок, зазначені: з серпня 2018 року по березень 2020 року, травень-червень 2020 року - ФОП ОСОБА_2 (код НОМЕР_2 ); з липня 2020 року по грудень 2020 року, з липня 2021 року по вересень 2022 року - ФОП ОСОБА_3 (код НОМЕР_3 ). Дані про сплату позивачем чи страхувальниками єдиного внеску за 2017 рік, січень-липень 2018 року - відсутні.

ГУ ДПС у м. Києві сформовано відносно позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2019 № Ф-63855-17У, якою визначено, що станом на 17.11.2020 заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску становить 21030,90 грн.

У відзиві на позов відповідачем зазначено, що в інтегрованій картці позивача по коду платежу 71040000 обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску за 2017 рік в сумі 8448,00 грн та щоквартальні нарахування за 2018-2020 рік в сумі 29340,72 грн (2018 рік - 9828,27 грн, 2019 рік - 11016,72 грн, 2020 рік - 8495,30 грн). Так як сплата по єдиному внеску платником не здійснювалась, то в інтегрованій картці позивача обліковується відповідна недоїмка.

Вважаючи вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2019 № Ф-63855-17У протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем при формуванні спірної вимоги проігноровано обставини того, що протягом 2018-2020 років позивач був найманим працівником та, зокрема, за періоди: серпень 2018 року-березень 2020 року, травень-грудень 2020 року за позивача єдиний внесок сплачувався страхувальниками, що свідчить про неправомірне нарахування йому за вказані періоди недоїмки (боргу) з єдиного внеску. Окрім того, спірна вимога від 16.05.2019 № Ф-63855-17У визначає заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску станом на 17.11.2020, тобто за період, який на момент її формування не настав, що додатково свідчить про її протиправність.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду необґрунтованими та помилковими, оскільки спірна вимога є правомірною та скасуванню не підлягає, сформована відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені податковим законодавством, на підставі даних інформаційної системи податкового обліку за 2017-2020 роки, згідно з якими позивач значиться фізичною особою-підприємцем, проте єдиний внесок не сплачував, у зв`язку з чим виникла недоїмка (борг).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами підпунктів 14.1.153. 14.1.156., 14.1.175. пункту 14.1. статті 14 ПК України, податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу; податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк); податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 59.1. статті 59 Кодексу, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Згідно з пунктом 59.3. статті 59 Кодексу, податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

У свою чергу, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до пунктів 6, 10 частини першої статті 1 Закону, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 4 Закону платниками єдиного внеску є: роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина четверта статті 4 Закону).

За приписами частини четвертої статті 5 Закону, обов`язки платників єдиного внеску виникають, зокрема: у осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»; у осіб, зазначених в абзацах четвертому, шостому та сьомому пункту 1, пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - з початку провадження відповідної діяльності.

Платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1 частини другої статті 6 Закону).

Єдиний внесок нараховується, окрім іншого: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць (абзац перший пункту 2 частини першої статті 7 Закону). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абзац другий пункту 3 частини першої статті 7 Закону).

Відповідно до приписів частини третьої статті 9 Закону, обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (частина одинадцята статті 9 Закону).

За нормами частини четвертої статті 25 Закону, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

У свою чергу, Законом України від 13.05.2020 № 592-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» статтю 4 доповнено частиною шостою, якою визначено, що особи, зазначені у пунктах 4 і 5 частини першої цієї статті, які мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску за умови самостійного визначення за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі менше мінімального страхового внеску, бази нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску.

Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тож, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем, у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в податкових органах і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить самій меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

У свою чергу, колегія суддів звертає увагу на тому, що особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Слід врахувати, що за даних обставин, контролюючим органом при формуванні спірної вимоги не було враховано, що протягом 2018-2020 років позивач був найманим працівником та, зокрема, за періоди: серпень 2018 року-березень 2020 року, травень-грудень 2020 року за позивача єдиний внесок сплачувався страхувальниками, що свідчить про неправомірне нарахування йому за вказані періоди недоїмки (боргу) з єдиного внеску. Окрім того, спірна вимога від 16.05.2019 № Ф-63855-17У визначає заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску станом на 17.11.2020, тобто за період, який на момент її формування не настав, що додатково свідчить про її протиправність.

Доказів не сплати роботодавцяими за позивача у спірний період стороною відповідача не надано.

Таким чином, суд першої інстанції мав підсатви для висновку про протиправність оскаржуваної вимоги від 16.05.2019 № Ф-63855-17У та наявність підстав для її скасування.

Апелянтом у скарзі викладено лише загальні норми та дані з ІКПП позивача про наявність недоїмки з ЄСВ, проте не надано відповідних обґрунтувань та пояснень у контексті досліджених судом першої інстанції обставин та висновків.

За наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Є.О. Сорочко

В.В. Кузьменко