Справа № 600/4527/23-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року м. Чернівці Справа № 600/4527/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить: визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-326-17У від 01.04.2021.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що з дати реєстрації фізичною особою - підприємцем не здійснював підприємницьку діяльність, не отримував від неї дохід та не подавав будь-яку звітність та не міг нараховувати єдиний соціальний внесок. З огляду на наведене, оскаржувану вимогу позивач вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

За вказаною позовною заявою, ухвалою суду від 22.08.2023 відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Цією ж ухвалою визнано поважними причини пропуску позивачем строки звернення до суду та поновлено такий строк, а також витребувано у відповідача додаткові докази по справі.

Головне управління ДПС у Чернівецькій області (далі - відповідач) подало до суду відзив на адміністративний позов, в якому просило у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі, оскільки оскаржувана вимога прийнята на підставі чинного законодавства, у зв`язку із несплатою позивачем єдиного соціального внеску. Крім того, відповідач зазначав, що на дату прийняття оскаржуваної вимоги позивач перебував у статусі фізичної особи-підприємця.

Позивач скористався правом, передбаченим ст. ст. 163 КАС України, та подав до суду відповідь на відзив.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

19.12.2005 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та взятий на облік як платник податків 19.12.2005. Основним видом діяльності позивача є роздрібна торгівля на ринках.

Дослідженням витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 21.06.2023 встановлено, що 13.09.2021 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості про держану реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за його рішенням.

З матеріалів справи видно, що 01.04.2021 Головне управління ДПС у Чернівецькій області, у відповідності до вимог ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, сформовано вимогу № Ф 326-17 про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено позивача, що станом на 31.01.2021 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 37788,74 грн, в т.ч. недоїмка у сумі 37788,74 грн.

Судом встановлено, що вимога № Ф - 326-17 про сплату боргу (недоїмки) від 01.04.2021 надіслана позивачу рекомендованим поштовим відправленням за адресою, а саме: с. Старі Бросківці, Сторожинецький район, Чернівецька область, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно довідки Укрпошти, поштове відправлення адресоване позивачу повернуто на адресу відповідача з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

У позові та у заяві про поновлення строку звернення до суду позивач стверджував, що оскаржувану вимогу не отримував, а тільки 23.05.2023 йому стало відомо про відкриття виконавчого провадження ВП № 66108567 на підставі вимоги ГУ ДПС у Чернівецькій області № Ф-326-17 від 01.04.2021.

На адвокатський запит надано супровідний лист від 05.06.2023, в якому зазначено, що на примусовому виконанні у Сторожинецькому ВДВС перебуває вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-326-17 від 01.04.2021 в розмірі 37788,74 грн.

Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, 03.07.2023 позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Під час розгляду справи по суті відповідач не надав до суду належні та допустимі докази вручення позивачу оскаржуваної вимоги рекомендованим поштовим відправленням з відміткою про вручення. Надана відповідачем довідка Укрпошти про причини повернення поштового відправлення з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", на думку суду, не є належним та допустимим доказом надіслання (вручення) позивачу оскаржуваної вимоги, оскільки згідно вимог Закону України "Про поштовий зв`язок" та Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, відмітка "адресат відсутній за вказаною адресою" не є причиною невручення поштового відправлення, а є причиною повернення.

В ході розгляду справи по суті відповідач не заперечував щодо поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з вказаним позовом.

За наведених обставин, суд вважає, що причини пропуску позивачем строки звернення до суду є поважними.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, урегульовані Законом України від 08.07.2010 № 2464-VI Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон № 2464-VI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною 1 статті 2 Закону № 2464-VI визначено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI встановлено, що Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або несплачена у строки, встановлені цим законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI).

Відповідно до пунктів 4, 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме: наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Особливості нарахування ЄСВ в залежності від категорії його платників закріплено у статті 7 Закону № 2464-VI.

Так, відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від фактичного отримання доходу від такої діяльності. Тобто з метою забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, законодавцем установлено, що фізична особа-підприємець зобов`язана самостійно визначити базу нарахування єдиного внеску, але розмір єдиного внеску при цьому не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

З огляду на зазначене, задля досягнення вказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законом установлено обов`язок сплати фізичними особами-підприємцями мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Самозайнята особа зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Якщо особа є найманим працівником, то така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску самозайнятими особами та які одночасно перебувають у трудових відносинах у межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Факт перебування особи на обліку в органах податкової служби як самозайнятої особи не впливає на викладені висновки суду, оскільки взяття на облік самозайнятих осіб здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таку правову позицію сформовано Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 160/3114/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19, від 27 лютого 2020 року у справі № 0440/5632/18 та від 01 квітня 2020 року у справі №140/2475/19.

Одночасне нарахування ЄСВ особі зі статусами фізичної особи-підприємця та фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, як окремим платникам, за відсутності у національному законодавстві необхідної чіткості і точності, порушує вимогу якості закону і становить неправомірне втручання у право особи мирно володіти своїм майном шляхом покладення на неї додаткових майнових зобов`язань, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Наведені висновки сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року, якою залишено без змін рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02 вересня 2019 року у зразковій справі № 520/3939/19.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону № 2464-VI взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 4, 5, 5-1 та 15 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб.

Питання взяття на облік, внесення змін до облікових даних та зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у територіальних органах ДФС, надання контролюючим органам відомостей про зміну класу професійного ризику виробництва Фондом соціального страхування за період до 01 січня 2016 року, надання Пенсійному фонду України та фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про взяття на облік/зняття з обліку платників єдиного внеску визначаються Порядком обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 листопада 2014 року № 1162, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 грудня 2014 року за № 1553/26330 (далі - Порядок № 1162) (пункт 2 розділу І Порядку № 1162).

Порядок поширюється на платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI (пункт 3 розділу І Порядку № 1162).

Взяття на облік юридичних осіб (їх відокремлених підрозділів) та фізичних осіб - підприємців, відомості щодо яких містяться в Єдиному державному реєстрі, як платників єдиного внеску підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру, яка надсилається (видається) цим юридичним особам (відокремленим підрозділам) та фізичним особам - підприємцям у порядку, установленому Законом України від 15 травня 2003 року, № 755-IV Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Закон № 755-IV) (пункт 4 розділу ІІ Порядку № 1162).

Взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону № 755-IV, контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1, заяви про взяття на облік платника єдиного внеску (члена фермерського господарства) за формою № 12-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку (пункт 1 розділу ІІІ Порядку № 1162).

Ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру здійснюється на підставі положення, що затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування (абзац другий частини 3 статті 16 Закону № 2464-VI).

Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є податкові органи, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування (абзац третій частини 1 статті 20 Закону № 2464-VI).

Відомості про фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, подаються безпосередньо зазначеними особами (абзац третій частини 2 статті 20 Закону № 2464-VI).

Порядок організації ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та порядок надання інформації з реєстру застрахованих осіб визначається Положенням про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 8 липня 2014 року за № 785/25562 (далі - Положення № 10-1, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

З метою забезпечення обробки інформації в реєстрі застрахованих осіб для кожної застрахованої особи автоматично створюється облікова картка, якій присвоюється номер облікової картки (пункт 1 розділу ІІІ Положення № 10-1).

Облікова картка відкривається в разі, зокрема, надходження у складі звітності відомостей про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; в інших випадках, передбачених Законом № 2464-VI (пункт 2 розділу ІІІ Положення № 10-1).

За змістом пункт 2 розділу ІV Положення № 10-1 до облікових карток реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, зокрема відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; відомості про нарахування страхових внесків та єдиного внеску фізичними особами - підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність.

Судом встановлено, що позивач у період з 19.12.2005 по 13.09.2021 був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на обліку у Головному управлінню ДПС України у Чернівецькій області, як платник податків та зборів, зокрема єдиного внеску.

Як убачається з матеріалів справи, протягом 2017-2020 років в ІКП фізичної особи підприємця ОСОБА_1 централізовано в автоматичному режимі проведені нарахування єдиного внеску на загальну суму 37788,74 грн, які склали: за 2017 рік - 8448,00 грн; за 2018 рік -9828,72 грн; за 2019 рік - 11016,72 грн; за 2020 рік - 8495,30 грн.

01.04.2021 Головне управління ДПС у Чернівецькій області, у відповідності до вимог ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, сформовано вимогу № Ф 326-17 про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено позивача, що станом на 31.01.2021 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 37788,74 грн, в т.ч. недоїмка у сумі 37788,74 грн.

Згідно відомостей інтегрованої картки платника податків за позивачем обліковується боргу зі сплати єдиного внеску в сумі 37788,74 грн станом на 31.01.2021.

Таким чином, судом встановлено, що будучи зареєстрованим фізичною особою-підприємцем та платником єдиного внеску, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI, позивач був зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, незалежно від отримання доходу від такої підприємницької діяльності.

Аналогічна правова позиція у спірних правовідносинах застосована Верховним Судом у постанові від 10.12.2021 у справі № 640/7479/20.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 сформулював наступний правовий висновок: "особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем."

Проте в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачем єдиного соціального внеску для фізичних осіб-підприємців, в т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність за 2017 - 2020 роки, які є спірними в цій справі.

Відсутні в матеріалах справи також докази працевлаштування позивача та сплати за нього роботодавцем єдиного внеску за спірний період.

У контексті спірних відносин суд вважає за необхідне також окремо зазначити, що 03.06.2020 набрав чинності пункт 5 розділу І Закону України від 13.05.2020 № 592-IX "Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників" (далі - Закон № 592-IX), відповідно до положень якого розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464 доповнено пунктом 9-15.

Так, згідно з абзацами першим та другим пункту 9-15 Закону № 2464 (у редакції Закону № 592-IX) підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на день набрання чинності Законом № 592-IX з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом № 592-IX, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом № 592-IX, зокрема платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом № 592-IX. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше.

Після отримання у встановленому законом порядку відповідних відомостей від державного реєстратора або заяви про зняття з обліку як платника єдиного внеску та за умови подання платником єдиного внеску (особою) зазначених документів (якщо відповідні документи не були подані раніше) податковий орган протягом 15 робочих днів проводить камеральну перевірку, за результатами якої приймає рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені або вмотивоване рішення про відмову списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені.

Податковим органом може бути прийнято рішення про відмову списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені.

Аналіз вищенаведених норм п. 9-15 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464-VI дозволяє визначити коло осіб, на яких поширює свою дію вказана норма, порядок та умови подання відповідної заяви про списання недоїмки за період з 01.01.2017 до 01.01.2021, алгоритм дій податкового органу при розгляді такої заяви, вичерпний перелік підстав для відмови у задоволенні такої заяви, а також наслідки прийняття рішення про списання податкового боргу.

Зі змісту наведених норм видно, що обов`язковою умовою для здійснення списання суми недоїмки, штрафу та пені по єдиному внеску є подання платником податків заяви про таке списання, а фактичне списання заборгованості здійснюється контролюючими органами після проведення камеральної перевірки, за результатами якої приймається рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені або вмотивоване рішення про відмову списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені.

Зважаючи на викладене, на законодавчому рівні було надано право платникам на списання нарахованого, але не сплаченого єдиного внеску за період 2017-2020 роки за визначеною законом процедурою.

При цьому, суд звертає увагу, що у матеріалах адміністративної справи відсутні докази звернення позивача з відповідною заявою про списання суми боргу до контролюючого органу. Протилежного позивачем не доведено.

Водночас, доцільно зауважити, що право на звільнення від сплати єдиного внеску у 2017 2020 роках за себе мали фізичні особи-підприємці, за умови, що вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI).

Таким чином, Законом № 2464-VI передбачені обов`язкові вимоги, за яких особа звільняється від сплати єдиного внеску: особа є пенсіонером за віком або за вислугу років, є особою з інвалідністю, особа отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Зібрані у справі докази не містять відомостей щодо віднесення позивача до переліку осіб, що звільнені від сплати єдиного внеску.

Інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями чинним законодавством не передбачено. Позивачем не надано до суду доказів його звільнення від сплати єдиного внеску протягом 2017 - 2020 років.

Окрім того, суд зазначає, що позивач як фізична особа-підприємець був наділений не лише правами пов`язаними із здійсненням підприємницької діяльності, а й обов`язками, у тому числі щодо сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, позивач мав усвідомлювати ймовірні ризики від здійснення господарської діяльності, а також в силу положень Закону № 2464-VI зобов`язаний був сплачувати єдиний соціальний внесок у вказаний період в мінімальному розмірі.

Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, при прийнятті оскаржуваної вимоги діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, які діяли на час її прийняття, тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Доводи позивача щодо внесення відповідачем до оскаржуваної вимоги недостовірних даних, які ґрунтуються на підставі попередньої вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-326-17 від 31.05.2019, суд відхиляє, оскільки оскаржувана вимога сформована на підставі відомостей інтегрованої картки платника податків за спірний період. Крім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази звернення до примусового виконання попередньої вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-326-17 від 31.05.2019. Докази на спростування наведеного, позивач до суду не надав.

Інші твердження позивача щодо протиправності оскаржуваної вимоги, суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують наявність у нього обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок за спірний період.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положення ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Позивач під час розгляду справи по суті, не довів належними засобами доказування обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, водночас, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів належними засобами доказування правомірність оскаржуваного рішення своїх дій у спірних правовідносинах.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та наявні докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 5 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом розподіл судових витрат не проводиться.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 72 77, 90, 134, 241 - 246, 250 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), - відмовити повністю.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач Головне управління ДПС у Чернівецькій області (вул. Героїв Майдану, 200А, м. Чернівці, ).

Суддя В.К. Левицький