Справа № 440/17332/23
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2024-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: А.О. Чеснокова
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2024 р. Справа № 440/17332/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Диканської селищної ради на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.02.2024, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 440/17332/23

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Диканської селищної ради

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Диканської селищної ради (далі по тексту також відповідач), в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2022 року по 24 жовтня 2023 року, але не більше як за шість місяців;

-зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2022 року по 24 жовтня 2023 року, але не більше як за шість місяців у сумі 291649,54 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 позов задоволено

Визнано протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Диканської селищної ради щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2022 року по 01 червня 2023 року.

Зобов`язано Виконавчий комітет Диканської селищної ради здайснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2022 року по 01 червня 2023 року у розмірі 291 649 (двісті дев`яносто одна тисяча шістсот сорок дев`ять) гривень 54 (п`ятдесят чотири) копійки.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким визнати позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2022 по 24.10.2023, але не більше, як за шість місяців, у сумі 35000,00 грн ( з урахуванням необхідності сплати обов`язкових платежів та зборів)

Зокрема, апелянт вказує, на неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2016 у справі №761/9584/15-ц. Апелянт вважає, що сума, яка була визначена судовим рішенням у справі № 440/17778/23 була спірної. Так на думку скаржника, законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільнені. Водночас у трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючі його права, не допускаючи дії особи, що вичиняються з наміром завдавати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Вказує, що сума, яка була визначена судовим рішенням у справі №440/1778/23, була спірною. При цьому після після набрання рішення законної сили, позивачу виплачено всі належні грошові кошти. Також посилається на те, що в Україні введено воєнний стан, що необхідно фінансово забезпечити заходи територіальної оборони, а тому вважає, що розмір 35000 грн. буде достатнім в якості компенсації майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільненні та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства, а висновки суду є законними та обґрунтованими.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Учасниками по даній справі було отримано копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2023 року про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. позивачем отримано копію апеляційної скарги відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронних документів через підсистему "Електронного суду".

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанцій встановлено, що 26 листопада 2020 року позивача обрано на посаду секретаря Диканської селищної ради (рішення першої сесії Диканської селищної ради № 4 від 26 листопада 2020 року).

З 01 березня 2022 року позивача увільнено від роботи у зв`язку з призовом на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (розпорядження голови Диканської селищної ради № 41-ос від 01 березня 2022 року).

Рішенням Диканської селищної ради № 4 від 30 листопада 2022 року достроково припинено повноваження секретаря Диканської селищної ради Олійника О.О.

Розпорядженням Виконавчого комітету Диканської селищної ради № 340-ос від 02 грудня 2022 року наказано відділу бухгалтерського обліку, звітності та адміністративно-господарського забезпечення здійснити повний розрахунок зі звільненим працівником ОСОБА_1 шляхом виплати йому компенсації за невикористані дні основної щорічної оплачуваної відпустки (24 дні).

06 грудня 2022 року позивач звернувся до Диканської селищної ради із заявою, в якій просив виплатити йому вихідну допомогу при звільненні на підставі пункту 5 статті 41 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП).

Виконавчим комітетом Диканської селищної ради на адресу позивача рекомендованим листом з повідомленням направлено лист - відмова (вих.№О-02.4-02/193 від 09 грудня 2022 року), в якому наведено обґрунтування щодо безпідставності вимог щодо сплати вихідної допомоги на підставі ст.44 КЗпП.

Не погоджуючись з відмовою виконавчого комітету Диканської селищної ради у виплаті вихідної допомоги, позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року в справі №440/1778/23 адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Диканської селищної ради щодо невиплати вихідної допомоги позивачу в розмірі, передбаченому ст.44 КЗпП; зобов`язано виконавчий комітет Диканської селищної ради здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги в розмірі 206 718,63 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року в справі №440/1778/20 апеляційну скаргу виконавчого комітету Диканської селищної ради залишено без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року без змін.

26 жовтня 2023 року виконавчим комітетом Диканської селищної ради на підставі платіжної інструкції №747 від 24 жовтня 2023 року на картковий рахунок позивача сплачені кошти в сумі 166 408, 50 грн. (з відрахуванням обов`язкових платежів).

14 листопада 2023 року адвокат Олійник Т.В. в інтересах позивача звернулась до виконавчого комітету Диканської селищної ради з заявою про виплату середнього заробітку і час затримки розрахунку при звільненні.

Листом вих.№4510/02.1 - 25 від 22 листопада 2023 року виконавчий комітет Диканської cелищної ради відмовив позивачу за безпідставністю у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2022 року по 04 травня 2023 року, а щодо виплати за період з 05 травня 2023 року по 24 жовтня 2023 року висловив намір її сплатити після вирішення спору в судовому порядку.

Позивач, вважаючи, що вихідна допомога при звільнені була проведена відповідачем невчасно, звернувся до суду з цим позовом, в якому просить зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 грудня 2022 року по 24 жовтня 2023 року, але не більше як за шість місяців у сумі розмір 291649,54 грн.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 07 червня 2006 року № 2493-ІІІ "Про службу в органах місцевого самоврядування" (далі - Закон № 2493-ІІІ) посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Згідно з частиною першою статті 3 цього Закону посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Відповідно до частини третьої статті 7 Закону № 2493-ІІІ на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції" та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України (стаття 20 Закону № 2493-ІІІ).

Судовим розглядом встановлено, що позивач до дня звільнення, мав статус посадової особи місцевого самоврядування в розумінні статті 2, 3 Закону № 2493-ІІІ і його повноваження місцева рада припинила на підставі рішення Диканської селищної ради № 4 від 30 листопада 2022 року "Про дострокове припинення повноважень секретаря Диканської селищної ради ОСОБА_1 ".

Водночас посада, на якій перебував позивач, передбачає обмеження щодо сумісництва і перебування на ній обмежено строком, не лише тим, на який обирається посадова особа та/або орган місцевого самоврядування, але й настанням інших обставин, з якими закон пов`язує припинення повноважень органу місцевого самоврядування та/або посадової особи місцевого самоврядування.

Відтак, проходження служби в органах місцевого самоврядування має свої особливості, а засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування є предметом спеціального законодавчого регулювання.

Отже до правовідносин, пов`язаних з проходженням служби в органах місцевого самоврядування, можуть застосовуватися загальні положення трудового законодавства у частині, що не суперечить спеціальним нормам та/або в тій частині, де ці правовідносини спеціальним законодавством не врегульовано.

Відтак, приписами частини 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19 липня 2022 року, статтю 117 викладено в наступній редакції: "У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців".

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Під час розгляду справи встановлено, що рішенням Диканської селищної ради № 4 від 30 листопада 2022 року достроково припинено повноваження секретаря Диканської селищної ради Олійника О.О., фактичний розрахунок щодо вихідної допомоги проведено лише 24.10.2023 року на виконання Рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі 440/1778/23, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відтак, враховуючи вищевикладені норми, суд приходить до висновку про те, що оскільки відповідачем не було проведено із позивачем під час його звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено вихідну допомогу при звільненні, протиправність чого встановлено рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2023 року у справі №440/1778/23, позивач має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців відповідно до вимог ст.117 КзПП України у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

У відповідності до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення позивача, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Диканської селищної ради від 21 березня 2023 року року №04-39/8 середньоденний розмір заробітку позивача становить 1602,47 грн.

Таким чином, зважаючи на положення статті 117 КЗпП України, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 01 грудня 2022 року (наступний день після звільнення) по 01 червня 2023 року (перші шість місяців після звільнення).

Враховуючи вищевикладене, сума середнього заробітку, що підлягає до відшкодування становить 291649,54 грн. (1602,47 х 182 календарні дні).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилався на невірний розрахунок суми середнього заробітку внаслідок неповного застосування принципу співмірності та пропорційності в межах шести місяців, що на думку апелянта, призвело до завищення остаточного розміру спірної суми середнього заробітку.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням позиції Верховного Суду принципи співмірності та пропорційності підлягає застосуванню лише при розрахунку середнього заробітку за період до 19.07.2022, натомість з 19.07.2022 стягнення сум хоча і обмежено шістьма місяцями, втім розрахунок проводиться шляхом множення кількості днів затримки в межах шести місяців на розмір середньоденної заробітної плати без зменшення отриманого результату.

Застосування до спірного періоду приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, визначеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позиція Великої Палати Верховного Суду сформована за попереднього нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2024 року №360/380/23, від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22.

Посилання відповідача на ведення в Україні воєнного стану, колегія суддів не бере до уваги, оскільки недотримання відповідачем порядку розрахунку при звільненні, не може бути підставою для позбавлення права позивача на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2022 року по 01 червня 2023 року.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Диканської селищної ради - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 по справі № 440/17332/23 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді З.Г. Подобайло І.С. Чалий