Справа № 580/9905/23
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2024-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/9905/23 Суддя (судді) першої інстанції: Альона КАЛІНОВСЬКА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.
суддів: Грибан І. О., Ключковича А. Б.
за участю секретаря: Рожок В. В.

позивача ОСОБА_1 , представника позивача Кирман О. Д., Василенка С.І., представника відповідача Чумак О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної міграційної служби України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року (місце ухвалення: місто Черкаси, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 07.03.2024) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 28.09.2023 № 257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби у Черкаській області від 28.09.2023 № 100-к "Про оголошення звільнення ОСОБА_1 ";

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Центрально-південного міжрегіонального управлінні Державної міграційної служби з 29.09.2023;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Центрально-південного міжрегіонального управлінні Державної міграційної служби та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

- стягнути з Центрально-південного міжрегіонального управлінні Державної міграційної служби на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.09.2023 по день прийняття судового рішення;

- визнати протиправними та скасувати рішення (розпорядчі документи) Державної міграційної служби України щодо не погодження подань про встановлення ОСОБА_1 щомісячної надбавки за інтенсивність праці;

- зобов`язати Державну міграційну службу України розглянути та погодити подання Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області про встановлення в 2023 році надбавок за інтенсивність праці начальнику Управління Державної міграційної служби у Черкаській області ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України, Центрально-південне міжрегіональне управлінні Державної міграційної служби виплатити ОСОБА_1 недоотриману надбавку за інтенсивність праці за період з 01.01.2023 по день прийняття судового рішення;

- стягнути з Державної міграційної служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 430000 грн;

- стягнути з Державної міграційної служби України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06.03.2024 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної міграційної служби України від 28.09.2023 № 257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби у Черкаській області від 28.09.2023 № 100-к "Про оголошення звільнення ОСОБА_1 "

Поновлено ОСОБА_1 в Центрально-південному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби на рівнозначній посаді начальника управління Державної міграційної служби у Черкаській області.

Постановлено стягнути з Центрально-південного міжрегіонального управлінні Державної міграційної служби на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.09.2023 по день прийняття судового рішення.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення в Центрально-південному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби ОСОБА_1 на рівнозначній посаді начальника управління Державної міграційної служби у Черкаській області та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів допущено до негайного виконання рішення суду в частині.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою позов залишити без задоволення.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що відповідач в повному обсязі виконав вимоги ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, оскільки позивача своєчасно повідомлено про наступне звільнення на підставі п.1 ч. 1 ст. 87 у письмовій формі. Прийнявши рішення про звільнення позивача, відповідач діяв у межах наданих йому повноважень. Вказує, що на час звільнення позивача із займаної посади штатний розпис Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби затверджений не був, відповідно запропонувати позивачу посади не було можливим.

Також, апелянт вказує, що задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції протиправно поновив позивача у новостворений орган, тобто не на посаду з якої того звільнено, більш того, не визначено суму середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача.

Крім того, не погоджуючись із судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем подано апеляційну скаргу в якій останній просить апеляційної інстанції позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матерів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 відповідно до наказу ДМС України від 19.10.2011 № 291-к призначений на посаду начальника Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області.

06 червня 2023 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 569 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» відповідно до якої постановлено:

1. Утворити як юридичну особу публічного права Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

2. Установити, що Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

3. Узяти до відома, що місцезнаходженням Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби є м. Кропивницький.

11 липня 2023 року Головою ДМС України Наталією Науменко складено «Попередження про наступне звільнення» № 10.2/966-23 у зв`язку із реорганізацією Управління Державної міграційної служби в Черкаській області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з урахуванням абзацу 1 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

У попередженні Державної міграційної служби України від 11.07.2023 зазначено, що у зв`язку із утворенням як юридичної особи публічного права Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби в порядку реорганізації шляхом злиття Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2023 № 569 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби», позивач попереджається про наступне звільнення у зв`язку із реорганізацією Управління Державної міграційної служби в Черкаській області на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з урахуванням абзацу першого частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу. Повідомлено, що відповідно до абзацу третього частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті із виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади. Додатково повідомлено, що особи, звільнені з посад державної служби у період дії воєнного стану, протягом одного року після припинення чи скасування воєнного стану можуть бути прийняті на рівнозначні або нижчі посади державної служби та служби в органах місцевого самоврядування без проведення конкурсу, з урахуванням вимог частини десятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Наказом Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 28 вересня 2023 року № 100-к «Про оголошення звільнення ОСОБА_2 » позивача звільнено із займаної посади.

Наказом Державної міграційної служби України від 28 вересня 2023 року № 257-кт зобов`язано УДМС України в Черкаській області на наступний робочий день надіслати до Управління персоналу ДМС копію наказу УДМС України в Черкаській області про оголошення звільнення ОСОБА_1 , завірену в установленому порядку.

Не погоджуючись із своїм звільненням з посади начальника Управління Державної міграційної служби у Черкаській області та відповідними наказами, вважаючи їх такими, що прийняті з порушенням вимог трудового законодавства та Закону України «Про державну службу», позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 статті 87 Закону № 889-VIII установлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, особам з інвалідністю внаслідок війни.

Переліком посад визначено, що кожна з категорій посад має свої під категорії, зокрема: категорія А - підкатегорії А1, А2, категорія Б - підкатегорії Б1, Б2, Б3, категорія В - підкатегорії В1, В2, В3.

До підкатегорії Б3 категорії Б віднесено посади керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів державних органів, в тому числі керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів і їх заступники...інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, органів прокуратури, органів військового управління, територіальних органів цих державних органів та їх структурних підрозділів.

У постанові від 31.01.2024 у справі №400/4445/22 Верховний Суд зазначив, що існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача ознайомлено з попередженням про наступне звільнення. При цьому, позивачем не оскаржується порядок доведення до відома інформації про наступне звільнення.

Відповідно до пункту частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Як зазначено вище, відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Отже, на дату звільнення позивача з посади діяла норма, яка передбачала, що з попередженням про звільнення роботодавець одночасно повинен пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Водночас, передбачено можливість звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади.

Під час судового засідання, представники відповідачів зазначили, що була відсутня можливість запропонувати позивачу рівнозначну або нижчу посаду, оскільки станом на час звільнення позивача (28.09.2023) не було затверджено штатного розпису Центрально - південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, штатний розпис Центрально - південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби затверджено лише 03.11.2023 року.

Постановою 06.06.2023 № 569 "Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби" Кабінет Міністрів України вирішив утворити як юридичну особу публічного права Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області. При цьому в цій постанові Кабінет Міністрів України установив, що Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 15.12.2023 до вказаного реєстру внесений запис 013011473 про припинення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області шляхом реорганізації. Крім того, згідно інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 15.12.2023 до вказаного реєстру внесений запис 000001030 про проведення державної реєстрації юридичної особи - Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби.

Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботі і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз`яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він про наступне вивільнення.

Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип обов`язок пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року в справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року в справі №821/595/16 та ін.

Така правова позиція викладена також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

Як вірно зауважено судом першої інстанції, встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, а тому посилання відповідачів на відсутність затвердженого штатного розпису Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби не береться судом до уваги враховуючи те, що під час проведення відповідної реорганізації роботодавець зобов`язаний був вчинити всі дії щодо запропонування позивачу рівнозначної посади з метою дотримання гарантій забезпечення прав громадян на працю, враховуючи переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Натомість відповідач 1 передчасно звільнив позивача, без дотримання вищевказаних гарантів.

Відтак, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування наказу Державної міграційної служби України від 28.09.2023 № 257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 "; та наказу Управління Державної міграційної служби у Черкаській області від 28.09.2023 № 100-к "Про оголошення звільнення ОСОБА_1 " підлягає задоволенню.

Умови переведення державних службовців на іншу посаду без обов`язкового проведення конкурсу визначені статтею 41 Закону №889-VIII, зокрема, відповідно до положень частини 1 вказаної статті державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Відповідно до статті 2 Закону №889-VIII, рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Відтак, переведення державного службовця без проведення конкурсу можливе на рівнозначну або нижчу посаду.

Статтею 6 Закону №889-VIII визначено, що посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Визначення підкатегорій посад державної служби та прирівнення посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15 затверджено перелік посад державної служби, що прирівнюються до відповідних підкатегорій.

Нижчою посадою є посада державної служби, яка належить до нижчої підкатегорії посад державної служби незважаючи на рівень державного органу, а також посада державної служби у державному органі з нижчим рівнем в межах однієї підкатегорії посад державної служби; вищою посадою є посада державної служби, яка належить до вищої підкатегорії посад державної служби незважаючи на рівень державного органу, а також посада державної служби у державному органі з вищим рівнем в межах однієї підкатегорії посад державної служби.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, позивач на момент звільнення перебував на посаді начальника УДМС в Черкаській області.

06 червня 2023 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 569 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» відповідно до якої утворено як юридичну особу публічного права Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

При цьому, як вірно зауважено судом першої інстанції, хоча посади начальника Управління ДМС у Черкаській області та начальника Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби віднесені до однакової категорії та однакової підкатегорії, мають однаковий порядок призначення та характер, однак, із змісту посадових інструкцій вказаних посад, у зв`язку із реорганізацією Управлінь ДМС Черкаської і Кіровоград шляхом злиття, мають різний обсяг повноважень, зокрема у зв`язку з розширенням території, на яку поширюється компетенція Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, що впливає на повноваження начальника та мають різні вимоги необхідної кваліфікації та професійної компетенції, зокрема у зв`язку з розширенням штату з 188 штатних одиниць до 330 штатних одиниць, а тому посада начальника Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби не є рівнозначною з посадою начальника Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірно висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

При цьому, вирішуючи питання щодо того, на якій посаді слід поновити позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разi звiльнення без законної пiдстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спiр.

Частиною 6 ст. 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

При реорганізації до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівником.

Постановою №569 утворено як юридичну особу публічного права ЦПМУ ДМС реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

Пунктом 2 Постанови №569 установлено, що ЦПМУ ДМС є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

Оскільки ЦПМУ ДМС є повним правонаступником усіх прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби в Черкаській області, в якому працював позивач на день звільнення, з моменту внесення до ЄДР запису про його припинення 15.12.2023, поновити позивача на раніше займаній посаді в Управлінні Державної міграційної служби України в Черкаській області об`єктивно неможливо.

При цьому, відповідач є правонаступником УДМС в Черкаській області, а тому наявні підстави поновити позивача на рівнозначній посаді категорії «Б» у ЦПМУ ДМС, що відповідає його освітньо-кваліфікаційному рівню та досвіду роботи.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесеннi рiшення про поновлення на роботi орган, який розглядає трудовий спiр, одночасно приймає рiшення про виплату працiвниковi середнього заробiтку за час вимушеного прогулу або рiзницi в заробiтку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не бiльш як за один рiк. Якщо заява про поновлення на роботi розглядається бiльше одного року, не з вини працiвника, орган, який розглядає трудовий спiр, виносить рiшення про виплату середнього заробiтку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із пунктом 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із довідкою ЦПМУ ДМС від 24.06.2024 № 05/92-24 середньоденна заробітна плата позивача становить - 991,56 грн.

Період вимушеного прогулу позивача з 29.09.2023 (перший неробочий та неоплачений) і до 06 березня 2024 року (дата судового вирішення спору ухваленням рішення по суті позовних вимог) становить 114 робочих днів.

Отже, сума коштів за вимушений прогул становить: 114*991,56 грн = 113 037,84 грн.

Враховуючи, що при вирішенні спору судом першої інстанції не розраховано суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає за можливе змінити таке у резолютивній частині, зазначивши розмір середнього заробітку.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача на рішення суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абзацу восьмого п. 14 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» керівники державної служби протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом у межах економії фонду оплати праці мають право встановлювати державним службовцям додаткові стимулюючі виплати відповідно до Положення про застосування стимулюючих виплат, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. № 15, в редакції станом на час звільнення позивача, керівники державної служби в державному органі мають право встановлювати державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткові стимулюючі виплати.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачем, Державною міграційною службою України рішення про погодження подань про встановлення ОСОБА_1 надбавки за інтенсивність у заявленому позивачем розмірі не приймалось, а тому позовна вимога щодо визнання протиправними та скасувати рішення (розпорядчі документи) Державної міграційної служби України щодо не погодження подань про встановлення ОСОБА_1 щомісячної надбавки за інтенсивність праці задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вирішення питання щодо встановлення нарахування державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткових стимулюючих виплат є правом керівників державної служби в державному органі.

Крім того обов`язку щодо винесення акту індивідуального дії щодо вирішення питання про погодження надбавок за інтенсивність праці начальнику законодавством не передбачено, а тому позовні вимоги, що стосуються надбавок за інтенсивність, задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що у такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди.

Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Положеннями статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).

Так, згідно із правовою позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому, порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого..

Позивач зазначає, що внаслідок того, що відповідачі не виплачували позивачу протягом 2023 року надбавок за інтенсивність він зазнав моральних страждань, які оцінює у 230 000 грн, та зазнав моральних страждань у зв`язку із незаконним звільненням, які оцінює також у розмірі 230 000 грн.

На обґрунтування наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, позивач у позові зазначив, що він втратив сталі зв`язки, потребував необхідність організації життя за умови відсутності роботи та постійної зайнятості, змінилося відношення колег та оточуючи, маючи авторитет, який формувався роками, бездоганну репутацію, позитивні оцінки результатів роботи та відсутність дисциплінарних стягнень, позивач вимушений вживати зусиль до отримання доказів, звертатись за правовою допомогою.

Позивачем як при вирішенні спору в суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді не надано обґрунтованих пояснень щодо завдання йому моральної шкоди відповідачами. Жодного документального доказу на підтвердження заподіяння моральної шкоди та на підтвердження причинного зв`язку моральної шкоди із звільненням також не надано. Посилання позивача на бездоганну репутацію, позитивні оцінки результатів роботи та відсутність дисциплінарних стягнень судом не беруться до уваги, оскільки таким критеріям мають відповідати всі державні службовці.

Крім того, не зазначено, яким чином звернення людини, яка має авторитет за правничою допомогою, може призвести до моральних страждань, а тому позовна вимога щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди, у зв`язку із незаконним звільненням задоволенню не підлягає. Крім того, судом не встановлено протиправних дій відповідачів при вирішенні питання щодо призначення позивачу надбавок за інтенсивність, натомість, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги що стосуються надбавок за інтенсивність задоволенню не підлягають, а тому позовна вимога щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди за не виплату йому протягом 2023 року надбавок за інтенсивність, також не підлягає до задоволення, як похідна.

Відтак, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити у резолютивній частині.

Керуючись ст. ст. 229, 271, 286, 272, 308, 310, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправними та скасування рішень залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити частково.

Змінити рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року в резолютивній частині , виклавши пункт 5 у наступній редакції:

«Стягнути з Центрально-південного міжрегіонального управлінні Державної міграційної служби (25015, Кіровоградська область, м. Кропивницький, вул. Єгорова Олексія, 25 а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.09.2023 по 06.03.2024 року в сумі 113 037,84 грн.»

В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя І. О. Грибан

(Повний текст постанови складено 11.07.2024)