Справа № 120/2287/24
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2287/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернюк А.Ю.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

11 липня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Боровицького О. А. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Позивач вважає, що має право на виплату доплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням нею обов`язків за вакантною посадою державної служби в період з 02.07.2020 року по 02.06.2021 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив наведені доводи апеляційної скарги, зазначивши про їх необґрунтованість та повне спростування в ході розгляду даної справи судом першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі наказу від 03 квітня 2017 року № 77/ОС-17 прийнята на державну службу шляхом призначення на посаду провідного спеціаліста відділу проходження служби та комплектування управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацїї Міністерства юстиції.

02 травня 2019 року позивач на підставі наказу від 26 квітня 2019 року № 72/ОС-19 призначена на посаду головного спеціаліста відділу проходження служби та комплектування управління персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

01 липня 2020 р. ОСОБА_1 на підставі наказу від 01 липня 2020 року № 129/ОС-20 призначена на посаду головного спеціаліста відділу персоналу Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та в подальшому 02 червня 2021 року, позивача, на підставі наказу від 01 червня 2021 року № 125/ОС-21 призначено на посаду заступника начальника відділу персоналу вказаного управління.

В процесі проходження державної служби, на підставі наказів Центрально- Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 02 липня 2020 року № 131/ОС-20, від 05 жовтня 2020 року № 207/ОС-20, від 11 січня 2021 року № 1/ОС-21 та від 12 квітня 2021 року № 75/ОС- 21 у період з 02 липня 2020 року по 02 червня 2021 року на ОСОБА_1 покладалось виконання обов`язків за вакантною посадою начальника відділу персоналу даного управління.

26 січня 2024 року на підставі наказу від 19 січня 2024 року № 16/ОС-2024 позивач звільнена з посади заступника начальника відділу персоналу даного управління за угодою сторін згідно статті 86 Закону України «Про державну службу».

12 лютого 2024 року позивач через свого представника звернулася до відповідача з адвокатським запитом від 12.02.2024 року № 763 щодо надання інформацію про здійснення їй виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби.

Листом від 21.02.2024 року № 5/388- 2024/Б-302, відповідач повідомив позивача, що вказана виплата не здійснювалось у зв`язку із відсутністю подання безпосереднього керівника про її встановлення та додаткового заохочення останньої за рахунок збільшення надбавки за інтенсивність.

Незгода позивача із вказаною відмовою відповідача зумовила її звернення до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для виплати позивачеві заборгованості при звільненні, яка виникла у зв`язку з ненарахуванням та несплатою надбавки за вакантною посадою начальника відділу персоналу управління.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.7 Закону України "Про державну службу", державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2016 р. № 905-р "Про схвалення Концепції запровадження посад фахівців з питань реформ" визначено, що фахівці з питань реформ - державні службовці, що призначаються на такі посади в рамках реалізації цієї Концепції за результатами відкритого конкурсу та відповідно до вимог і в порядку, що визначені Законом України "Про державну службу".

Посади фахівців з питань реформ - посади державної служби категорій "А", "Б" і "В", військові та дипломатичні посади з посадовими обов`язками, що передбачають, зокрема, підготовку та проведення реформ у відповідних сферах (визначення проблем, підготовка пропозицій та планів заходів щодо їх розв`язання, підготовка проектів відповідних актів законодавства, організація та участь у виконанні згаданих планів заходів, оцінювання результатів їх реалізації, здійснення інших аналітичних функцій), а також виконання основних завдань, пов`язаних із стратегічним плануванням діяльності державного органу, забезпеченням формування та/або реалізації державної політики у відповідних сферах, на які поширюються спеціальні умови оплати праці в рамках загальної системи оплати праці державних службовців.

Заробітна плата фахівців з питань реформ складається з:

посадового окладу, відповідних надбавок і виплат, а також премії (у разі встановлення) відповідно до Закону України "Про державну службу";

стимулюючих виплат, встановлених для посад фахівців з питань реформ, які повинні бути уніфікованими для усіх рівнозначних посад.

У свою чергу, Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 № 889-VIII (далі по тексту - Закон України № 889-VIII) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Згідно частини другої статті 1 Закону України № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до статті 50 цього Закону держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них.

Відповідно до пункту 7 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону умови оплати праці працівників органів державної влади, інших державних органів, їх апаратів (секретаріатів), державних підприємств, установ та організацій, органів влади Автономної Республіки Крим, які на день набрання чинності цим Законом є державними службовцями і посади яких відповідно до цього Закону не є посадами державної служби, визначаються Кабінетом Міністрів України і не можуть передбачати зменшення розміру їх заробітної плати.

Суд зазначає, що предметом спору у справі є неналежне виконання відповідачем обов`язку щодо виплати позивачу надбавки за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця.

Так, відповідно до частини 2 статті 50 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VІІІ заробітна плата державного службовця станом на 01.01.2019 складалася з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; 5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; 6) премії (у разі встановлення).

Проте, на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19.09.2019 № 117- ІХ , пункти 4 та 5 частини другої статті 50 Закону України "Про державну службу" виключено, а саме: "4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; 5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою".

Відповідно до частини 4 статті 52 Закону України "Про державну службу" виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби встановлюється керівником державної служби за поданням безпосереднього керівника державним службовцям, між якими здійснено розподіл обов`язків за вакантною посадою, пропорційно додатковому навантаженню за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою.

Як встановлено судом, в процесі проходження державної служби, на підставі наказів Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 02 липня 2020 року № 131/ОС-20, від 05 жовтня 2020 року № 207/ОС-20, від 11 січня 2021 року № 1/ОС-21 та від 12 квітня 2021 року № 75/ОС- 21 у період з 02 липня 2020 року по 02 червня 2021 року на ОСОБА_1 покладалось виконання обов`язків за вакантною посадою начальника відділу персоналу даного управління.

При цьому, жодними документами Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції не було встановлено виплату за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби.

Подання безпосереднього керівника ОСОБА_1 щодо встановлення виплати за додаткове навантаження в матеріалах справи відсутнє.

Окремих наказів щодо призначення позивачу спірної виплати матеріали справи також не містять.

Статтею 8 Закону України «Про державу службу» визначено, що Державний службовець зобов`язаний дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності.

Частина 2 зазначеної статті передбачає, що у разі виявлення державним службовцем під час його службової діяльності або поза її межами фактів порушення вимог цього Закону з боку державних органів, їх посадових осіб він зобов`язаний звернутися для забезпечення законності до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Суд наголошує, що позивач з моменту початку виконання обов`язків за вакантною посадою і до моменту звільнення, тобто протягом більш як трьох років, не зверталася до відповідача з питанням щодо нарахування та виплати надбавки виконання обов`язків за вакантною посадою начальника відділу персоналу даного управління, а отже, не вбачала в діях відповідача порушення вимог законодавства в частині оплати її праці.

З такими вимогами позивач звернулася лише після свого звільнення із займаної посади.

Також, матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем Наказів від 02 липня 2020 року № 131/ОС-20, від 05 жовтня 2020 року № 207/ОС-20, від 11 січня 2021 року № 1/ОС-21 та від 12 квітня 2021 року № 75/ОС- 21 у період з 02 липня 2020 року по 02 червня 2021 року в частині не встановлення надбавки, визнання їх протиправними та скасування.

Окрім вказаного, суд звертає увагу, що на всіх підприємствах, в установах та організаціях, де застосовується наймана праця укладаються колективні договори, умови яких є обов`язковими для сторін відповідного договору. При цьому у колективному договорі сторони визначають взаємні зобов`язання, у тому числі щодо змін в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості.

Саме колективний договір є локальним нормативним актом підприємства (організації, установи) в сфері трудових відносин, який встановлює домовленість сторін щодо умов оплати праці працівників. Колективний договір може передбачати додаткові поряд з чинним законодавством і угодами гарантії та соціально-побутові пільги.

Згідно п.3.1.6 Колективного договору міжрегіонального управління та профспілковою організацією на 2019-2023 роки, прийнятого та схваленого на загальних зборах Центрально-Західного управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, зареєстрованого 27.03.2019 року (далі - Колективний договір міжрегіонального управління) з урахуванням Закону України «Про державну службу», зазначено, що виплату за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби - пропорційно додатковому навантаженню за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою та встановлюється керівником державної служби за поданням безпосереднього керівника.

Як зазначалося судом, доказів того, що керівником позивача їй встановлювалася спірна надбавка, матеріали справи не містять.

При цьому, як свідчать матеріали справи, під час виконання покладених обов`язків за вакантною посадою позивачу компенсувалася заробітна плата доплатою за інтенсивність, що зазначено в наказах міжрегіонального управління «Про умови оплати праці працівників, які не мають спеціальних знань», які містяться в матеріалах справи.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не оскаржувала бездіяльність безпосереднього керівника щодо невинесення стосовно неї подання щодо встановлення виплати за додаткове навантаження.

Відтак, судом першої інстанції правильно зазначено про відсутність підстав для виплати позивачеві заборгованості при звільненні, яка виникла у зв`язку з ненарахуванням та несплатою надбавки за вакантною посадою начальника відділу персоналу управління.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Курко О. П.

Судді Боровицький О. А. Шидловський В.Б.