Справа № 520/23086/23
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 р. Справа № 520/23086/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Курило Л.В. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 29.02.24 по справі № 520/23086/23

за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 29.10.2021 по 22.07.2023 року з урахуванням розміру середньоденного грошового забезпечення встановленого в розмірах відповідно до рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 р. у справі №520/2659/22, обрахованого відповідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, за період затримки розрахунку при звільненні за 180 календарних днів, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що затримка розрахунку при звільненні зумовлює виникнення обов`язку виплати середнього заробітку у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України та виплати компенсації втрати частини доходу, у зв`язку із порушенням строку виплати грошового забезпечення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.10.2021 по 30.04.2022 у розмірі 32.529,45 (тридцять дві тисячі п`ятсот двадцять дев`ять гривень 45 копійок) грн., здійснивши платіж з утриманням належних податків і зборів.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач проходила військову службу у Збройних Силах України. Наказом командира військової частини НОМЕР_4 її звільнено з військової служби в запас та виключено зі списків особового складу з 29.10.2021 року.

За вирішенням спору щодо належних їй під час звільнення виплат (перерахунку грошового забезпечення) позивач звернулась 04.02.2022 у справі №520/2659/22.

22 липня 2023 року відповідач на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2023 у справі №520/2659/22, перерахував на картковий рахунок позивача суму у розмірі 87020,87 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1031 від 20.07.2023 (а.с. 23).

Спір у справі, що розглядається, стосується питання застосування частини другої статті 117 КЗпП України у випадку, якщо безпосередньо після звільнення між працівником і роботодавцем не виникло спору щодо належних звільненому працівникові сум.

Судовим розглядом встановлено, що позивач звільнена з військової служби 29.10.2021, і безпосередньо після звільнення у неї не виникло зауважень щодо нарахованих і виплачених сум, а до суду вона звернулась тільки 04.02.2022.

Отже, у спір про належні позивачеві суми при звільненні виник через більш ніж 3 місяці після звільнення, у зв`язку з чим у спірних правовідносинах не настало передбачених у частині другій статті 117 КЗпП України умов для стягнення середнього заробітку.

Апелянт з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.08.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначив, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Відповідно до наказів Головнокомандувача Збройних Сил України "Про визначення районів ведення воєнних (бойових) дій" від 13.03.2022 №84, від 01.04.2022 №102, від 30.04.2022 №125, від 01.07.2022 №184, від 01.08.2022 №212, від 01.09.2022 №237, від 01.10.2022 №262, від 01.11.2022 №282, від 02.12.2022 №311, від 02.01.2023 №1 Чернігівську область, включно з містом Чернігів, починаючи з 24.02.2022 було віднесено до району ведення бойових дій.

Військова частина НОМЕР_1 Збройних Сил України з 24 лютого 2022 року по теперішній час цілодобово виконує завдання щодо захисту територіальної цілісності та недоторканості України, забезпечення національної оборони.

Пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 на початку повномасштабного вторгнення російської федерації повністю знищений (у тому числі з матеріальною базою, документацією), що призвело до постійної зміни дислокації військової частини, тривалого часу для відновлення втраченого майна та документації, ускладненню своєчасного відпрацювання документів.

Судом першої інстанції не враховано зазначених обставин, які прямо впливають на можливість зменшення розміру відшкодування, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.08.2019 у справі №761/9584/15-ц, а стягнення з військової частини середнього заробітку у розмірі 32.529,45 грн призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_4 №219 від 29.10.2021 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , старшого оператора відділення радіорозвідки військової частини НОМЕР_4 , звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 28.09.2021 №25-РС у запас за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) за пунктом 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" вважати такою, що справи та посаду 29 жовтня 2021 року здала. З 29 жовтня 2021 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За твердженням позивача, військова частина НОМЕР_4 є структурним підрозділом та знаходиться на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 , що відповідачем не заперечується та не спростовано.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення з 30.01.2020 по 29.10.2021 з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, позивач звернулась до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 у справі №520/2659/22, яке набрало законної сили 15.02.2023, позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо не проведення нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 з 30.01.2020 по 29.10.2021 з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період з 30.01.2020 по 31.12.2020, враховуючи одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди, допомоги), із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020 за статтею 7 Закону України від 14.11.2019 №294-ІХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік", з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2021 по 29.10.2021, враховуючи одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди, допомоги), одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2021р. за статтею 7 Закону України від 15.12.2020 №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вказаного рішення суду 22.07.2023 військовою частиною НОМЕР_1 нараховано та фактично виплачено позивачу грошові кошти в сумі 86.970,87 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1031 від 20.07.2023.

Отже, датою проведення відповідачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні з позивачем є 22.07.2023.

Не погодившись з протиправною бездіяльністю відповідача, позивач звернулась до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.10.2021 по 30.04.2022 у розмірі 32.529,45 (тридцять дві тисячі п`ятсот двадцять дев`ять гривень 45 копійок) грн., здійснивши платіж з утриманням належних податків і зборів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст.43 Конституції України кожен має право на працю, а право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 "Про захист заробітної плати", ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Суспільні відносини з приводу проходження громадянином публічної військової служби унормовані, насамперед, приписами Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу", Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей".

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу, Кодексу законів про працю, Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в Збройних Силах України.

Так, положеннями ст.47 Кодексу законів про працю (у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Втім, згідно ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, статтею 116 Кодексу законів про працю України запроваджено два строки розрахунку роботодавцем із найманим працівником у випадку звільнення, а саме: 1) у день звільнення (у разі, коли найманий працівник у цей день працював); 2) не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (у разі, коли заявник у день звільнення не працював).

Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України (у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У силу висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, постанови Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №816/1640/17, постанови Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №812/1259/17, компенсаційний характер запровадженого ст.117 Кодексу законів про працю України заходу юридичної відповідальності вимагає застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, що зумовлює необхідність урахування таких юридично факторів як: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і у залежності від цих критеріїв допускає зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Отже, складовими елементами правопорушення з боку роботодавця згідно з положеннями ст.117 Кодексу законів про працю України є: 1) подія звільнення працівника з роботи/служби; 2) подія невиконання у повному обсязі зобов`язань з приводу виплати винагороди за працю/службу у повному обсязі станом на дату звільнення; 3) подія проведення грошового платежу як еквіваленту винагороди за працю/службу після календарної дати звільнення публічного службовця (тобто подія погашення боргу з оплати праці); 4) існування затримки в остаточному розрахунку при звільнені, котра включає проміжок часу від наступної за подією звільнення календарної дати до попередньої до події здійснення остаточного розрахунку календарної дати.

Колегія суддів зазначає, що несвоєчасний розрахунок при звільненні має місце у спірних правовідносинах, оскільки позивача виключено із списків особового складу частини 29.10.2021, а грошові кошти у сумі 86.970,87 грн. в якості заборгованості з грошового забезпечення за період з 01.01.2021 по 29.10.2021 включно виплачені відповідачем 22.07.2023.

Відповідачем ці обставини не спростовані.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 КЗпП України ґрунтуються на нормах закону.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Обставини невиконання відповідачем вимог статті 116 КЗпП України підтверджено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 у справі №520/2659/22.

На виконання вказаного судового рішення відповідач 22.07.2023 провів розрахунок з позивачем у сумі 86970,87 грн.

Отже, предметом спору в цій справі є стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 29.10.2021 (дати початку періоду порушення відповідачем прав позивача на отримання належної при звільненні суми грошових коштів) по 22.07.2023 (дату закінчення періоду порушення відповідачем прав позивача на отримання належної при звільненні суми грошових коштів).

Загальна тривалість затримки у розрахунку при звільненні складає 630 днів, враховуючи те, що календарний день припинення військової служби (29.10.2021) та отримання виплати (22.07.2023) не підлягають включенню до періоду невиконаного зобов`язання з виплати винагороди за службу.

Оскільки спеціальним законодавством не передбачено іншого саме для випадку обчислення середнього заробітку у цілях застосування ст.117 КЗпП України (на відміну від випадку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу унаслідок незаконного звільнення), то саме норми згаданого акту законодавства підлягають поширенню на спірні правовідносини.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100.

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З положень п. 9 Порядку №260 встановлено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа календарних днів за цей період.

Згідно довідки військової частини від 11.09.2023 №105/5160 (а.с. 21), середньоденне грошове забезпечення позивача за два повні календарні місяці перед звільненням з військової служби складає - 403,37 грн. ((12214,86 грн. за серпень 2021 року + 12390,86 грн. за вересень 2021 року) / (31 день серпня 2021 року + 30 днів вересня 2021 року)).

Позивача виключено зі списків особового складу військової частини - 29.10.2021, остаточна виплата боргу проведена - 22.07.2023, максимальний період затримки розрахунку при звільненні згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ складає 182 дні (з 30.10.2021 по 30.04.2022, а не 180 днів, на чому помилково наполягає позивач); сума боргу (тобто недоплати) з винагороди за службу (грошового забезпечення військовослужбовця) склала - 86.970,87 грн.; розмір середньоденного грошового забезпечення позивача дорівнює - 403,37 грн.; розмір фактично виплаченого на дату звільнення грошового забезпечення згідно розрахунку при звільненні за жовтень 2021 року склав - 109.317,07 грн.; максимальний розмір середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні не може перевищувати - 73.413,34 грн. (403,37 грн. * 182 дні).

В свою чергу, у даній справі загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складав 196.287,94 грн., з яких: грошове забезпечення на момент звільнення 109.317,07 грн. (55,69%); винагорода за службу (грошового забезпечення військовослужбовця) склала 86.970,87 грн. (44,31%).

За правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 23.12.2020 у справі №825/1732/17 та від 14.04.2021 у справі №620/1487/20 стосовно визначення арифметичного розміру суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід застосовувати алгоритм обчислень, коли має бути досягнута пропорційність між розміром відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України та між розміром невиплачених найманому працівникові грошових сум (тобто боргу) з урахуванням того, що всі належні при звільненні грошові суми становлять сто відсотків і стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Вказані висновки Верховного Суду корелюється із правовою позицією сформульованою у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

Важливим критерієм для зменшення розміру середнього заробітку, відповідно до правових висновків Верховного Суду, є період затримки (прострочення) виплати заборгованості, а також те, з чим пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Причиною затримки виплат стало неправильне тлумачення відповідачем норм щодо індексації грошового забезпечення. У зв`язку із цим, між позивачем та відповідачем виник спір, який вирішено судом у межах адміністративної справи №520/2659/22. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм законодавства.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання своїм правом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо необхідності застосування критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з розрахунку сплати істотної частки фактично виплаченої винагороди за службу (грошового забезпечення військовослужбовця), що склала 86.970,87 грн. (44,31%).

Отже, сума компенсації середнього заробітку за час затримки виплати винагороди за службу складає 73.413,34 грн. (182 календарних днів * 403,37 грн.), з урахуванням істотної частки 44,31% становить 32.529,45 грн.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні у розмірі 32.529,45 грн. за період 30.10.2021 по 30.04.2022.

Доводи апелянта щодо неврахування критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки судом першої інстанції враховано висновки Верховного Суду викладені у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, від 23.12.2020 у справі №825/1732/17, від 14.04.2021 у справі №620/1487/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, застосувавши критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з розрахунку сплати істотної частки фактично виплаченої винагороди за службу (грошового забезпечення військовослужбовця).

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 по справі № 520/23086/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Л.В. Курило І.М. Ральченко