Справа № 240/5052/23
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/5052/23 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шимонович Р.М.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

11 липня 2024 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби Україні в Житомирській області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 25.06.2020 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби Україні в Житомирській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №1801/15 від 04.11.2021 року, яким скасовано дозвіл на імміграцію №40/232 від 30 червня 2016 року та посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 від 11.07.2016 року;

- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання громадянина Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 20.07.2015 року Міністерством юстиції.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступні обставини справи.

Позивач є громадянином Грузії, який, проживаючи в Україні і перебуваючи в шлюбі більше двох років з громадянкою України, подав визначені законодавством України документи та отримав дозвіл на імміграцію в Україну від 30.06.2016 року №40/232.

На основі дозволу на імміграцію в Україні позивачем було отримано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 від 11.07.2016 року.

04.06.2020 року позивач звернувся до УДМС України у Житомирській області із заявою про обмін зазначеної вище посвідки, у зв`язку з досягненням 25-річного віку, проте відповідачем прийнято рішення про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 25.06.2020 року на підставі пп. 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Кабінетом Міністрів України 321 від 25.04.2018 року.

04.11.2021 року відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію на підставі пунктів 1,5 частин першої статті 12 Закону України "Про імміграцію", яким скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 від 11.07.2016 року.

Вважаючи рішення відповідача необґрунтованими, протиправними, прийнятими з формальних підстав, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість вимог позивача та наявність підстав для їх задоволення.

Оцінюючи спірні правовідносини, які виникли між сторонами, та доводи апеляційної скарги відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів враховує наступне.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України від 18.01.2001 № 2235-III Про громадянство України (далі - Закон № 2235-III).

Пунктом 1 статті 2 Закону № 2235 визначено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI).

Згідно з ч.3 ст.3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 5 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-III від 7 червня 2001 року "Про імміграцію" (далі -Закон №2491-III).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-ІІІ (Закон №2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про імміграцію", у редакції, що діяла на час видачі позивачу тимчасової посвідки, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з ч. 3 ст. 4 зазначеного Закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3)особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Частиною 1 ст. 6 Закону №2491-III визначені повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 Закону №2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч. 10 ст. 9 Закону №2491-ІІІ).

Частиною 1 статті 12 Закону №2491-ІІІ визначені підстави скасування дозволу на імміграцію.

У разі скасування дозволу на імміграцію скасовується посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну (ч. 2 ст. 12 Закону №2491-III).

Відповідно до ч. 1-5 ст. 13 Закону №2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Скасована посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 25-річного віку.

25.06.2020 року відповідачем прийнято рішення про відмову позивачу в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 на підставі пп. 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Кабінетом Міністрів України 321 від 25.04.2018 року.

Відповідно до п. 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого КМУ від 25.04.2018 р. №321 (далі Порядок №321) посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п. 9 Порядку №321 оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів".

Положеннями пункту 21 Порядку №321 встановлено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32-34 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.

Іноземець або особа без громадянства мають право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їм відмовлено в прийнятті документів, за умови дотримання строків, визначених пунктом 17 цього Порядку.

Згідно пунктів 43, 44 Порядку №321 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Пунктом 46 Порядку №321 передбачено, що після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

В свою чергу, відповідно до підпункту 3 пункту 62 Порядку №321 передбачено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли, зокрема, дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

Так, відповідно до змісту оскаржуваного рішення відповідача від 25.06.2020 №3371 встановлено, що позивачу відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання без зазначення в оскаржуваному рішенні інформації стосовно того, які відомості щодо позивача, що не були підтверджені даними з баз даних Реєстру, картотек.

Не зазначення причин відмови в oфopмленні (видачі) посвідки на постійне проживання не дають реалізувати позивачу надане законом право повторного звернення з заявою про обмін посвідки, що складає порушення такого права.

В контексті викладеного, за відсутності обгрунтування підстав відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, невизначеності, яка саме інформація, надана позивачем для обміну посвідки на постійне проживання не була підтверджена засобами Реєстру відповідача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуване рішення є необгрунтованим та порушує право позивача на усунення недоліків та повторне звернення до органу ДМС України.

До того ж, як встановлено з матеріалів справи, позивачем було подано всі передбачені п. 40 Порядку документи для обміну посвідки на постійне проживання по досягненню ним 25-річного віку: посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 від 11.07.2016 року, паспорт НОМЕР_4 , виданий Міністерством юстиції від 31.08.2017 року, дійсний до 31.08.2027 року, переклад на українську мову сторінки паспортного документа з особистими даними, засвідчений нотаріально, квитанцію про сплату адміністративного збору.

Заява-анкета позивача про обмін посвідки на постійне проживання була перевірена уповноваженими особами ДМС України та прийнята до розгляду, тобто вона відповідала усім вимогам, визначеним законодавством і це було підтверджено органами ДМС України.

В свою чергу, судом враховується, що законодавцем відокремлюється поняття «обмін» посвідки та її «оформлення». Під різне нормативне регулювання підпадає як порядок розгляду заяви, так і підстави для прийняття рішення і кінцевий результат розгляду заяви.

До відповідача позивач звернувся із заявою саме про обмін посвідки на постійне проживання по досягненню ним 25-річного віку та надав до заяви необхідний перелік документів, визначений п. 40 цього Порядку.

Відповідно до змісту висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.11.2020 року, вбачається, що територіальним підрозділом ДМС України при розгляді заяви про обмін посвідки на постійне проживання було проведено перевірку законності підстав видачі посвідки на постійне проживання та дозволу на імміграцію в Україну, всупереч вимогам Порядку, виявлено незаконність видачі дозволу на імміграцію в Україну та, відповідно, посвідки на постійне проживання та ухвалено рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання з формальних підстав, а саме: пп. 3 п. 62 Порядку, що суперечать Порядку та чинному законодавству України.

За відсутності рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію на час ухвалення рішення про відмову в обміні посвідки на постійне проживання, відповідач не може посилатись на відсутність підстав для отримання позивачем дозволу на імміграцію та відмовляти позивачу у обміні посвідки на постійне проживання, у зв`язку з досягненням 25-річного віку.

Судом першої інстанції під час розгляду справи були оглянуті матеріали міграційної справи внаслідок чого встановлено, що останні не містять доказів проведення службової перевірки за фактом безпідставного та/або оформлення та видачі позивачу посвідки на постійне проживання.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду, що при розгляді заяви позивача про обмін посвідки на постійне проживання по досягненню 25-річного віку відповідач вийшов за межі наданих законом повноважень, що підтверджує незаконність ухваленого рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.

Окрім того, відповідачем було ухвалено рішення про скасування дозволу на імміграцію позивачу від 04.11.2021 року з підстав надання дозволу на підставі (1) свідомо неправдивих відомостей, підроблених доку ментів чи документів, що втратили чинність та (2) порушення іммігрантом законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

У висновку про скасування дозволу на імміграцію позивачу відповідачем зазначається, що разом із заявою про надання дозволу на імміграцію громадянином Грузії ОСОБА_3 на підтвердження особи було надано паспорт громадянина Грузії 15АВ04657, виданий 20.07.2015, з відмітками про перетин кордону 12.02.2016 року (виїзд) та 23.02.2016 року (в`їзд) через ППр Гоптівка.

Однак, при подальшій перевірці було виявлено, що в системі "Аркан', інтегрованій міжвідомчій інформаційно-телекомунікаційній системі щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, були відсутні відомості про перетин позивачем державного кордону України у вказані дати.

В даному випадку, на переконання відповідача, позивач незаконно перебував на території України, оскільки фактично в`їхав 16.11.2015 року та подав про себе свідомо неправдиві відомості про перетин державного кордону України й порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої про безпідставність вказаного, оскільки факт законності перебування позивача на території України було перевірено під час оформлення позивачу посвідки на постійне проживання.

Чинність дозволу на імміграцію позивача, законність його перебування на території України були перевірені співробітниками ДМС України додатково при прийнятті рішення про видачу посвідки на постійне проживання.

Видачею посвідки на постійне проживання було підтверджено законність видачі йому дозволу на імміграцію та законність його перебування в Україні.

Апелянтом вказаних висновків суду першої інстанції не спростовано, жодного доказу на підтвердження надання позивачем свідомо неправдивих відомостей та підроблених документів не надано.

Твердження відповідача щодо подання свідомо неправдивих відомостей та підроблених документів при поданні заяви на видачу дозволу на імміграцію в Україну та порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства є безпідставними. А отже, рішення про скасування дозволу на імміграцію позивача обгрунтовано визнано судом першої інстанції протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Водночас, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем не виконано обов`язок щодо всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних передбачених законодавством джерел, необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію, а також позбавлено позивача процесуальннх гарантій щодо безпосередньої участі у проведенні процедури скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Під час ухвалення оскаржуваного рішення для перевірки виявленої інформації відповідач не звертався до компетентного opгану з питань перетину кордону - Держприкордонслужби України.

Відповідачем у висновку про скасування дозволу на імміграцію позивача зазначено, що запит до Адміністрації Державної прикордонної служби України для перевірки зазначеної інформації ним не подавався.

Між тим, під час прийняття оскаржуваного рішення не було запропоновано позивачу надати відповідні пояснення. Більше того, позивач не було проінформовано про проведення перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну.

Верховний Суд у постанові від 10.06.2022 року у справі №640/13572/20 наголошує, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Отже, забезпечення права особи взяти участь при прийнятті рішення є обов`язковою передумовою його правомірності. Натомість матеріали справи свідчать, що позивач не був запрошений для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим було порушено його право «бути почутим».

Жодних доказів в підтвердження протилежного апелянтом в ході апеляційного перегляду справи не надано.

В контексті встановлених обставин, колегія суддів також погоджується з обраним судом першої інстанції способом поновлення порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні позивачу і відповідно відхиляє доводи апелянта в цій частині апеляції.

В даному випадку, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту порушеного права беззаперечно повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи встановлені під час розгляду обставини, які не були спростовані в ході апеляційного перегляду справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні позивачу є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Гонтарук В. М.