Справа № 140/2081/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/2081/24 пров. № А/857/13003/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року (постановлену головуючою-суддею Плахтій Н.Б. за правилами спрощеного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України (далі - ГУ ПФУ) у Волинській області, ГУ ПФУ у Київській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Волинській області №29 від 05.01.2024 про відмову у призначенні з 01.01.2024 пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України Про прокуратуру №1697-VII від 14.10.2014 (далі - Закон №1697) та зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області призначити пенсію за вислугу років відповідно до ст.86 Закону №1697, починаючи з 01.01.2024.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.04.2024 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано оспорюване рішення та зобов`язано ГУ ПФУ у Волинській області призначити ОСОБА_1 з 01.01.2024 пенсію за вислугу років відповідно до ст.86 Закону №1697. У задоволенні позовних вимог до ГУ ПФУ у Київській області відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при обчисленні заробітної плати відповідно до Закону №1697 враховуються посадовий оклад та надбавка за вислугу років за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії. Інші виплати враховуються за 60 календарних місяців перед зверненням за пенсією, в тому числі надбавка за класний чин та індексація (без коригування); виплати, які розраховані з посадового окладу чи з посадового окладу та класного чину коригуються з урахуванням посадового окладу чи посадового окладу та класного чину.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працює в Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Центрального регіону.

Позивач 04.12.2023 звернувся до ГУ ПФУ у Київській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону №1697.

ГУ ПФУ в м.Києві 06.12.2023 прийняло рішення №29 Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 , яким відмовило у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного стажу за вислугу (25 років) та невідповідністю довідки про посадовий оклад.

ОСОБА_1 повторно 01.01.2024 звернувся із заявою до пенсійного органу про призначення пенсії за вислугу років.

ГУ ПФУ у Волинській області 05.01.2024 прийняло рішення №29 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з невідповідністю довідки про посадовий оклад та відсутністю необхідного стажу роботи за вислугу років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів, передбаченого ст.86 Закону №1697.

Рішення обґрунтоване тим, що стаж за вислугу складає 22 роки 9 місяців 16 днів; стаж на право прокурори/слідчий - 9 років 1 місяць 10 днів. У довідках від 04.12.2023 про посадовий оклад та заробітну плату вихідний номер неможливо ідентифікувати та зазначено оклад на грудень 2023, що не передує місяцю звернення за призначенням пенсії.

Вважаючи протиправним оспорюване рішення, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що безпідставними є посилання відповідача-1 у рішенні на те, що довідці про складові заробітної плати/грошового забезпечення зазначено оклад на грудень 2023 року, що не передує місяцю звернення за призначенням пенсії, оскільки ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії за вислугу років звернувся повторно саме 01.01.2024, тобто у довідці від 04.12.2023 зазначений посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років за місяць, що передував місяцю звернення за призначенням пенсії. Відтак, оспорюване рішення прийнято не обґрунтовано та без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України кожному громадянину гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до ч.1 ст.86 Закону №1697, якою визначено пенсійне забезпечення працівників прокуратури, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Право на пенсію за вислугу років мають прокурори за наявності на день звернення вислуги років не менше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Згідно ч.6 ст.86 Закону №1697, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується: час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Частиною восьмою статті 86 Закону №1697 визначено, що право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

Відповідно до ч.13 ст.86 Закону №1697, пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами.

Судом встановлено, що підставою для відмови ОСОБА_2 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697 слугували відсутність необхідної вислуги років - 22 роки 9 місяців 16 днів при встановлених 25, необхідного стажу роботи на прокурорських посадах - 9 років 1 місяць 10 днів при встановлених 15 та невідповідність довідки про посадовий оклад.

Як вбачається з послужного списку позивача, у період з 01.09.2008 по 27.06.2003 він проходив військову службу на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії ім.Ярослава Мудрого, з 27.06.2003 був відряджений до Генеральної прокуратури України, у період з 28.07.2003 по 14.08.2012, з 26.01.2015 по 10.09.2020 проходив військову службу у військовій прокуратурі на посадах слідчого, старшого слідчого, помічника військового прокурора, прокурора відділу, старшого прокурора відділу, старшого помічника військового прокурора, начальника відділу.

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , позивач у період з 01.08.2002 по 27.06.2003 був курсантом військово-юридичного факультету Національної юридичної академії ім.Ярослава Мудрого, з 28.07.2003 по 14.08.2012 проходив службу на прокурорсько-слідчих посадах в органах військової прокуратури, з 15.08.2012 по 26.01.2015 перебував на посаді начальника відділу прокуратури Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері (реорганізована у Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Центрального регіону), з 27.01.2015 по 10.09.2020 проходив військову службу у військовій прокуратурі Центрального регіону України на прокурорській посаді, з 11.09.2020 по даний час працює в Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Центрального регіону на посадах прокурора відділу та начальника відділу (остання).

Оскільки військова служба зараховується до вислуги років, що дає право на пенсію згідно ст.86 Закону №1697, тому станом на день звернення із заявою про призначення пенсії (01.01.2024) вислуга років позивача за період з 01.09.1998 по 01.01.2024 становить більше 25 років, що також підтверджується розрахунком трудового стажу від 04.12.2023 №07/89 вих.23, складеним Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону.

Колегія суддів наголошує, що в оспорюваному рішенні не зазначено, який період не був зарахований до вислуги років позивача та з яких причин, лише вказано, що вислуга років останнього становить 22 роки 9 місяців 16 днів. При цьому, при розгляді заяви позивача від 04.12.2023 ГУ ПФУ в м. Києві зазначило про наявність у позивача вислуги років станом на зазначену дату 24 роки 11 місяців 7 днів, що в свою чергу свідчить про неоднаковий підхід пенсійних управлінь до обрахунку вислуги років.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву представник відповідача1 вказав, що до стажу за вислугу років зараховано половину строку навчання у вищому навчальному закладі денної форми навчання (2 роки 4 місяці 29 днів) відповідно до ч.6 ст.86 Закону №1697.

Проте, таке зарахування стажу є необґрунтованим, позаяк рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.04.2023 по справі №440/11519/23, яке набрало законної сили, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 зарахувати до вислуги років на військовій службі позивача період його навчання за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України ім.Ярослава Мудрого з 01.09.1998 по 31.07.2022.

Згідно послужного списку ОСОБА_1 , весь період його навчання у вищому навчальному закладі (Національній юридичній академії України ім.Ярослава Мудрого) з 01.09.1998 по 31.07.2002 та з 01.08.2002 по 27.06.2003 віднесено до періоду проходження військової служби, а тому пенсійний орган безпідставно не врахував зазначений період до вислуги років.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується наявність у ОСОБА_1 станом на момент звернення за призначенням пенсії необхідної вислуги років 25 років, і відповідачем1 у свою чергу не доведено протилежне, а тому в цій частині оспорюване рішення не відповідає критерію обґрунтованості.

Згідно ч.1 ст.15 Закону №1697 (в редакції, чинній на момент звернення позивача за призначенням пенсії), прокурором органу прокуратури є: 1) Генеральний прокурор; 2) перший заступник Генерального прокурора; 3) заступник Генерального прокурора; 4-1) заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 4-2) перший заступник керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 4-3) заступник керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 5) керівник підрозділу Офісу Генерального прокурора; 5-1) керівник підрозділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 6) заступник керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора; 6-1) заступник керівника підрозділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 7) прокурор Офісу Генерального прокурора; 7-1) прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 8) керівник обласної прокуратури; 9) перший заступник керівника обласної прокуратури; 10) заступник керівника обласної прокуратури; 11) керівник підрозділу обласної прокуратури; 12) заступник керівника підрозділу обласної прокуратури; 13) прокурор обласної прокуратури; 14) керівник окружної прокуратури; 15) перший заступник керівника окружної прокуратури; 16) заступник керівника окружної прокуратури; 17) керівник підрозділу окружної прокуратури; 18) заступник керівника підрозділу окружної прокуратури; 19) прокурор окружної прокуратури (у тому числі прокурор - стажист окружної прокуратури).

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону №1697, прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.

На прокурора - стажиста окружної прокуратури поширюються гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачені законодавством для прокурорів, правила внутрішнього трудового розпорядку, встановлені для прокурорів.

Прокурор - стажист окружної прокуратури здійснює повноваження прокурора з урахуванням особливостей, визначених статтею 33-3 цього Закону.

Таким чином, період перебування на посадах, наведених у статті 15 Закону №1697, враховується у стаж роботи на посадах прокурорів.

Закон №1697 набрав чинності 15.07.2015 і до того часу питання зарахування відповідних періодів роботи на посадах прокурорів було врегульоване Законом України Про прокуратуру №1789-XII від 05.11.1991 (далі Закон №1789), відповідно до частини першої статті 26 якого під поняттям прокурор у статті 8, частині четвертій статті 9, частинах першій, другій, третій статті 12, частині першій статті 20, статтях 34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, третій, п`ятій і сьомій статті 46, статті 461, статті 462, 463, 464, частині першій статті 47, статтях 48, 481, 49, 50, 501 та 55 цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України, перший заступник, заступники Генерального прокурора України, їх старші помічники та помічники, прокурори Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, спеціалізованих прокуратур (на правах обласних), їх перші заступники, заступники, міжрайонні прокурори, прокурори міст, районів, районів у містах та прирівняних до них спеціалізованих прокуратур, їх перші заступники і заступники, начальники головних управлінь, управлінь, відділів прокуратур, їх перші заступники, заступники, старші прокурори та прокурори прокуратур усіх рівнів, які діють у межах своєї компетенції.

Частиною першою статті 501 Закону №1789 передбачено, що право на пенсійне забезпечення за вислугу років мають не тільки прокурори, але і слідчі.

Беручи до уваги вищенаведені норми законодавства про прокуратуру та враховуючи, що стаж позивача на прокурорсько-слідчих посадах в період з 28.07.2003 по 01.01.2024 становить понад 15 років (за розрахунком ГУ ПФУ в м.Києві станом на 04.12.2023 20 років 1 місяць 13 днів), а тому відповідач 1дійшло помилкового висновку про відсутність необхідного стажу роботи на посадах прокурорів, з огляду на що спірне рішення в цій частині також є протиправним.

Оскільки матеріалами справи підтверджується наявність у позивача вислуги років 25 років, в тому числі на посадах прокурорів більше 15 років, а тому він має право на призначення йому пенсії відповідно до ст.86 Закону №1697.

Стосовно тверджень відповідача в оспорюваному рішенні про невідповідність довідки про посадовий оклад, оскільки неможливо ідентифікувати вихідний номер довідки, оклад зазначений на грудень 2023, що не передує місяцю звернення за призначенням пенсії, суд зазначає наступне.

Згідно частин другої-четвертої статті 86 Закону №1697, пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі. Середньомісячна сума зазначених виплат за 60 календарних місяців визначається шляхом ділення загальної суми таких виплат на 60. Коригування зазначених виплат проводиться із застосуванням коефіцієнта загального підвищення розмірів посадового окладу та надбавок до нього. Посадовий оклад, надбавки за вислугу років під час призначення пенсії враховуються в розмірах за останньою займаною посадою прокурора, встановлених на момент виникнення права на перерахунок пенсії за вислугу років.

Згідно довідок Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону від 04.12.2023 про складові заробітної плати/грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років) станом на грудень 2023 року та про складові заробітної плати (грошового забезпечення) (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), які долучені пенсійним органом до матеріалів справи, суд погоджується з відповідачем 1, що на них дійсно не чітко видно номер та дату, однак звертає увагу, що це не є підставою для відмови у призначенні пенсії.

Безпідставними є посилання відповідачем 1 у рішенні та відзиві на те, що у довідці про складові заробітної плати/грошового забезпечення зазначено оклад на грудень 2023 року, що не передує місяцю звернення за призначенням пенсії, оскільки ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії за вислугу років звернувся повторно саме 01.01.2024, тобто у довідці від 04.12.2023 зазначений посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років за місяць, що передував місяцю звернення за призначенням пенсії.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оспорюване рішення прийняте необґрунтовано та без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття.

Згідно ч.1 ст.44 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058), заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058 затверджений постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України №13-1 від 07.07.2014) (далі - Порядок №22-1).

30.03.2021 набрала чинності постанова Правління Пенсійного фонду України №25-1 від 16.12.2020 Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України (далі - Постанова №25-1).

Зміни, внесені до Порядку №22-1 на підставі Постанови №25-1, передбачали застосування органами ПФУ принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01.04.2021.

Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку №22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер. Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

Згідно п.1.1 розділу І Порядку №22-1, заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Пунктом 4.2 розділу IV Порядку №22-1 передбачено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3 розділу IV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Згідно п.4.10 розділу IV Порядку №22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз положень Порядку №22-1 вказує на те, що сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території; після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10); виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

У межах спірних правовідносин заява позивача про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Волинській області та за результатом її розгляду прийнято оспорюване рішення.

Відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.

З огляду на положення п.4.2, 4.10 розділу IV Порядку №22-1, належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання призначити пенсію за вислугу років відповідно ст.86 Закону №1697 є саме ГУ ПФУ у Волинській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності розглянув заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії та прийняв оспорюване рішення.

Натомість, ГУ ПФУ у Київській області не здійснювало розгляд заяви позивача від 01.01.2024, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо прийняття рішення за заявою позивача.

Згідно п.4.10 розділу IV Порядку №22-1, ГУ ПФУ у Київській області визначено як суб`єкт, який буде здійснювати виплату пенсії позивачу за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання (в разі її призначення).

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.02.2024 по справі №500/1216/23.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваного рішення та наявності підстав для його скасування, а також зобов`язання саме ГУ ПФУ у Волинській області, як належного відповідача, вчинити дії по відновленню порушених прав позивача.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року по справі №140/2081/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук