Справа № 480/7204/23
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 р. Справа № 480/7204/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2024, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, повний текст складено 15.04.24 по справі № 480/7204/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 22.06.2023 за № 44 про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язати ГУ ПФУ в Сумській області перевести шляхом призначення ОСОБА_1 з 16 червня 2023 року пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", нарахувати її та виплатити, з урахуванням фактично виплачених сум.

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням ГУ ПФУ у Львівській області від 22.06.2023 їй протиправно відмовлено у переході з пенсії за вислугу років на пенсію за віком відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з підстави не виконання умови п. 2 ст.55 Закону 796 - проживання або робота в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 1 січня 1993 року не менше 4 років, а тим самим відсутнє право на пенсію згідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи". Вважає, що нею дотримано вказану умову, оскільки її статус як потерпілої громадянки, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 27.06.1994, виданим Сумською обласною державною адміністрацією, яке на цей час є чинним. Тому їй може бути призначена пенсія за віком при досягненні 55 років зі зниженням пенсійного віку відповідно до положень ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 22.06.2023 №44, яким ОСОБА_1 відмовлено у переведенні на пенсію за віком відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області перевести ОСОБА_1 з 16.06.2023 на пенсію за віком відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII, та здійснити з 16.06.2023 перерахунок та виплату їй пенсії, з урахуванням проведених виплат. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в рахунок повернення сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 1073 грн 60 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що з метою підтвердження права на призначення пенсії на умовах ст.55 Закону №796-Х1І особа має подати одночасно з заявою про призначення пенсії, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідку про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видану органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями). Вказує, що позивачка додала до заяви про призначення пенсії за віком довідку Ямпільської селищної ради №18-13/3-179 від 15.06.2023 про те, що вона дійсно постійно проживає та працює в зоні посиленого радіологічного контролю і станом на 01.01.1993 проживала та працювала не менше 4 років у с. Степне Ямпільського району Сумської області, а саме з 18.05.1984 по 09.09.1984 та з 06.07.1989 по даний час. Звертає увагу, що при обчисленні необхідного періоду проживання на територіях радіоактивного забруднення, який дає право на призначення дострокової пенсії, період проживання та праці позивача у с. Степне з 18.05.1984 по 09.09.1984 до уваги не береться, оскільки відповідні території, в тому числі, с. Степне Ямпільського району Сумської, набули статусу територій радіоактивного забруднення тільки після аварії на Чорнобильській АЕС, тобто після 26.04.1986. Стверджує, що до періоду проживання в зоні посиленого радіологічного контролю не враховано періоди з 01.09.1984 по 30.06.1989, оскільки у дані періоди позивачка навчалася на денній формі навчання в Сумському державному педагогічному інституті у м. Рівне, яке не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю. Зауважує, що згідно довідки Ямпільської селищної ради №18-13/3-179 від 15.06.2023 підтверджено факт проживання 3 роки 05 місяців 26 днів з необхідних 4 років (з 06.07.1989 по 01.01.1993), інших документів на підтвердження факту проживання у зоні посиленого радіологічного контролю позивачка не представила.

Позивачка по справі не скористалась правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивачка з 19.12.2014 перебуває на обліку як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" як працівник освіти, призначеної протоколом Управління ПФУ в Ямпільському районі від 24.12.2014.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання №18-13/3-179 від 15.06.2023, виданої Ямпільською селищною радою, ОСОБА_1 з 06.07.1989 року по 15.06.2023 була зареєстрована у с.Степне (Ямпільського району Сумської області), яке відноситься до зони посиленого радіоактивного контролю.

Позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення 56 років, звернулася до ГУ ПФУ в Сумській області через територіальний підрозділ - Середино-Будське об`єднане управління ПФУ із заявою від 16.06.2023 про перехід на інший вид пенсії, а саме з пенсії за вислугу років на пенсію за віком зі зниженням віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист, які постраждали Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII та пакетом документів, а саме відповідно до розписки-повідомлення до такої заяви позивачка додала, в т.ч. копії: паспорту, РНОКПП, трудової книжки серії НОМЕР_2 , диплому серії НОМЕР_3 від 30.07.1989, свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , довідки про підтвердження постійного проживання на території зони посиленого радіологічного контролю від 15.06.2023 року №18-13/3-179, посвідчення громадянки, яка постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю серії НОМЕР_1 (Категорія 4).

З урахуванням принципу екстериторіальності, заява позивачки була опрацьована ГУ ПФУ у Львівській області, рішенням якого від 22.06.2023 №44 позивачці відмовлено у переході з пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист, які постраждали Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII.

Зокрема, вказано, що згідно п.2 ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист, які постраждали Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивної о забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіоактивного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1991 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки (за умови постійного проживання або постійної роботи в зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Не погодившись із зазначеною відмовою пенсійного органу, позивачка ініціювала даний спір.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення відповідача від 22.06.2023 №44 про відмову у переведенні на пенсію за віком відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII.

У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде скасування рішення від 22.06.2023 №44 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області перевести ОСОБА_1 з 16.06.2023 на пенсію за віком відповідно до ст.55 Закону №796-XII та здійснити з 16.06.2023 перерахунок та виплату їй пенсії, з урахуванням проведених виплат.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Сумській області призначити позивачці пенсію за віком, суд першої інстанції виходив з того, що право позивачки на переведення на інший вид пенсії порушило ГУ ПФУ у Львівській області, тому саме цей територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності належить зобов`язати відновити порушене право позивачки.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Призначення та виплата пенсії особам потерпілим в наслідок аварії на Чорнобильській АЕС регулюються двома законами України, а саме, Законом України "Про статус і соціальний захист, громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796-XII) та Законом "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначає Закон №1058-IV, а основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон №796-XII.

За змістом пункту 4 частини першої статті 11 Закону №796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

У пункті 4 частини першої статті 14 Закону №796-XII визначено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Згідно зі статтею 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені статтею 55 Закону №796-XII.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи: зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону №1058-IV і цього Закону (частина третя статті 55 Закону №796-XII).

У свою чергу, відповідно до частини першої статті 9 Закону №1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Як визначено частиною першою статті 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою зменшення пенсійного віку є наявність факту проживання та (або) праці такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01.01.1993.

Відмовляючи позивачу у переведенні на пенсію за віком відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ, ГУ ПФУ у Львівській області у рішенні вказує, що оскільки позивачем не виконана умова п.2 ст.55 Закону №796-XII - проживання або робота в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 1 січня 1993 року не менше 4 років, а тому у позивача відсутнє право на пенсію згідно цього Закону №796-XII.

Тобто спір між позивачем та відповідачем у цій справі фактично виник щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання у зоні посиленого радіологічного контролю необхідну кількість років, та, відповідно, права користуватися пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Згідно з довідкою Ямпільської селищної ради №18-13/3-179 від 15.06.2023 ОСОБА_1 дійсно постійно проживає та працює в зоні посиленого радіологічного контролю і за станом на 01.01.1993 проживала та працювала не менше 4 років у с.Степне Ямпільського району Сумської області, а саме з 18.05.1984 по 09.09.1984 та з 06.07.1989 по цей час.

Також, відповідно до відомостей трудової книжки, позивачка у період з 13.08.1989 по 18.12.2014 працювала у Степненській середній школі, що знаходиться в с.Степне, Ямпільського району Сумської області, з 19.01.2015 та на час подання позову працює у Степненському навчально-виховному комплексі: загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів дошкільному навчальному закладі у с. Степне Шосткинського (Ямпільського) району Сумської області.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР" Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" від 23.07.1991 №106 с.Степне Шосткинського (Ямпільського) району Сумської області відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю.

У відзиві на позов та апеляційній скарзі ГУ ПФУ у Львівській області не заперечує наявності у позивачки статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та того, що позивачка згідно п.4 ч.1 ст.14 Закону №796-XII є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. При цьому суд зауважує, що посвідчення позивача є дійсним та доказів позбавлення його статусу потерпілої особи судами не встановлено.

Однак, за позицією відповідача, відповідно до наданих документів про період проживання та роботи позивачки у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993, підтверджено факт роботи лише 03 роки 05 місяців 26 днів з необхідних 4 роки, а тому у ОСОБА_1 відсутнє право на призначення пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону №796-XII.

Однак, колегія суддів вважає помилковою таку позицію ГУ ПФУ у Львівській області щодо обрахунку періоду проживання (роботи) позивачки у зоні посиленого радіоекологічного контролю, що дає право на зниження пенсійного віку, з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 статті 65 Закону №796-XII документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

При цьому, згідно п.п. 2, 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року №501 (чинного на час видачі позивачці посвідчення 27.06.1994; далі Порядок №501) визначено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (у редакції від 19 грудня 1991 р. із змінами і доповненнями від 1 липня 1992 р.), іншими актами законодавства України (п.2).

Зазначене кореспондується зі змістом частини 3 статті 65 Закону №796-ХІІ.

Згідно з п.6 Порядку №501 громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В (п.6).

Пунктом 10 Порядку №501 встановлено, що посвідчення видаються особам, громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток №7).

Таким чином, Законом №796-ХІІ та Порядком №51 передбачено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

На підставі зазначеного, питання проживання позивачкою не менше чотирьох років у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 вирішувалось при наданні їй статусу потерпілої особи, тому доводи відповідача про те, що у позивачки відсутня достатня кількість років (не менше 4 роки) проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 є необґрунтованими.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 26.07.2023 у справі №460/2589/20, які в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.

Колегія суддів звертає увагу, що довідкою від 15.06.2023 №18-13/3-179, виданою Ямпільською селищною радою Сумської області, підтверджується факт реєстрації та проживання позивача в селі Степне більше чотирьох років станом на 01.01.1993, що є зоною посиленого радіоекологічного контролю, оскільки факт проживання особи на території зони посиленого радіоекологічного контролю засвідчує виключно довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Така позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), підтриманою у постанові Верховного Суду від 26.07.2023 у справі №460/2589/20.

Серед іншого, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 по справі №569/7589/17 (№14-560цс18) зазначалось, що право на пенсію відповідно до Закону №796-XII мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У постанові від 19.09.2019 року у справі №556/1172/17 Верховний Суд сформував висновок, згідно якого виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. Зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Вказана правова позиція підтримана висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11.03.2024 року у справі №500/2422/23.

Враховуючи наявність у позивачки посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони посиленого радіоекологічного контролю більше 15 років, у тому числі не менше чотирьох років станом на 01.01.1993, беручи до уваги, що відповідно до ст.55 №796-ХІІ для осіб, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю вік виходу на пенсію зменшується, зокрема, додатково на 1 рік за 3 роки проживання/роботи, але не більше 5 років, а з заявою про призначення пенсії за віком позивач звернулась після того, як їй виповнилось 56 років, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивачки права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ (5 років за 15 повних років проживання).

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів доходить висновку, що рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 22.06.2023 за №44, яким відмовлено позивачці у переведенні на пенсію за віком відповідно до ст.55 Закону №796-XII, не відповідає критеріям правомірності, передбаченим ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України та є протиправним.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій (рішення), які є предметом оскарження, надано не було.

Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивачки, колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, з урахуванням ч.1 ст.308 КАС України, погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивачки буде визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 22.06.2023 №44, яким ОСОБА_1 відмовлено у переведенні на пенсію за віком відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII, та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області перевести ОСОБА_1 з 16.06.2023 на пенсію за віком відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII, та здійснити з 16.06.2023 перерахунок та виплату їй пенсії, з урахуванням проведених виплат.

Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини, що мають значення для справи з урахуванням встановлених та доведених фактів із наведенням належних висновків та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 по справі № 480/7204/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий