Справа № 520/4849/24
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 р.Справа № 520/4849/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Кривенка Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Заічко О.В.) від 04.04.2024 по справі № 520/4849/24 за позовом ОСОБА_1 до Державного виконавця - заступника начальника відділу Куп`янського відділу державної виконавчої служби у Куп`янському районі ХО Східного міжрегіонального управління МЮ Аль-Халябі Ліни Ріфатівни, третя особа: Головне управління ДПС у Харківській області

про визнання дій протиправними та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив визнати протиправними дії Державного виконавця заступника начальника відділу Куп`янського відділу державної виконавчої служби у Куп`янському районі ХО Східного міжрегіонального управління МЮ Аль-Халябі Ліни Ріфатівни; скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 09.01.2024 № 73773984.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, щодо дії державного виконавця є протиправними, а оскаржувана постанова прийнята відповідачем всупереч вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, тому підлягає скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.04.2024 по справі № 520/4849/24 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2061-23-У, видану 14.08.2019 року Головним управлінням ДПС у Харківській області, первинно 11.12.2019 року старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куп`янському, Шевченківському районах та місту Куп`янськ Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пахоменко Андрієм Вікторовичем, розглянуто заяву про примусове виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2061-23-У, видану 14.08.2019 року стягувачем Головним Управлінням ДПС у Харківській області та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60851557, де боржником визначено ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з адресою місця реєстрації АДРЕСА_1 . Згідно постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 24.09.2020 року, виконавчий документ повернуто стягувану. Також вказує, що лише через три роки та три місяці 09.01.2024 року, заступник начальника відділу Куп`янського відділу державної виконавчої служби у Купянському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Аль-Халябі Ліна Ріфатівна на підставі виконавчого документу вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2061-23-У видану 14.08.2019 року, Головним управлінням ДПС у Харківській області, винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № 73773984 про стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначена адреса АДРЕСА_2 , заборгованості в сумі 38831,77 грн. та розміру виконавчого збору в сумі 3883,18 грн., на підставі все того самого виконавчого документу боргу (недоїмки) № Ф-2061-23-У, видану 14.08.2019 року Головним управлінням ДПС у Харківській області. Апелянта вважає, що виконавчий документ - вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2061-23-У, видану 14.08.2019 року є чинним саме з дати її винесення, станом на 12 грудня 2023 року цей виконавчий документ не є чинним, тому що з часу його першого пред`явлення до виконання та повернення виконавчого документу стягувану 24.09.2020 року минуло більше трьох років. Вважає, що державний виконавець зобов`язаний був перевірити перед відкриттям виконавчого провадження додержання строків звернення з виконавчим документом, а посилання суду першої інстанції на те, що на виконавчому документі міститься дата набрання ним законної сили 12.12.2023 року, при тих обставинах що виконавчий документ набирає чинної з часу його утворення виключно 14.09.2019 року є помилковим. Вказує, що станом на 01 лютого 2021 року (на протязі трьох місяців з часу переривання строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання), оскаржуваний виконавчий документ до виконання пред`явлено не було. Таким чином, апелянт вважає, що відбувся пропуск тримісячного строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, що унеможливлювало поновлення його дії.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Розгляд справи просив проводити без його участі.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з урахуванням особливостей, визначених ст. 268 КАС України.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2061-23-У, видану Головним управлінням ДПС у Харківській області, 11.12.2019 старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куп`янському, Шевченківському районах та місту Куп`янськ Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пахоменком Андрієм Вікторовичем, розглянуто заяву про примусове виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2061-23-У, видану 14.08.2019 Головним управлінням ДПС у Харківській області. Відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60851557, де боржником визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з адресою місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Згідно з постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 24.09.2020 виконавчий документ повернуто стягувачу.

Також судом встановлено, що 09.01.2024 р. заступник начальника відділу Куп`янського відділу державної виконавчої служби у Куп`янському районі ХО Східного міжрегіонального управління МЮ Аль-Халябі Ліна Ріфатівна на підставі виконавчого документа - вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2061-23-У, видану 14.08.2019 Головним управлінням ДПС у Харківській області, винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № 73773984 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з адресою місця реєстрації: АДРЕСА_2 , заборгованості в сумі 38831,77 грн. та розміру виконавчого збору в сумі 3883,18 грн.

Не погодившись з такими діями державного виконавця та прийнятою ним постановою, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження позивача стосовно того, що у вимозі про сплату боргу недоїмки невірно зазначено дату набрання нею чинності є недоречним, оскільки чинне законодавство України не наділяє державного виконавця правом ставити під сумнів законність виданого іншим органом виконавчого документа або додатково перевіряти зазначену у виконавчому документі інформацію про набрання законної сили рішенням відповідних органів чи проявляти бездіяльність з метою його невиконання. Також суд зазначив, що державний виконавець при поданні стягувачем заяви про примусове виконання виконавчого документа зобов`язаний діяти виключно у межах повноважень, наданих йому Законом, а саме: перевірити відповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим цим Законом, та прийняти виконавчий документ до виконання за умови відсутності визначених ст. 26 цього Закону підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно- правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" встановлено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

Відповідно до ч. 5 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", вимога органу доходів і зборів про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" встановлено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 58.3 статті 58 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначається строк пред`явлення рішення до виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 12 вказаного Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Отже, вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом та строк пред`явлення її до виконання складає 3 місяці з наступного дня після закінчення десятиденного строку після отримання її платником єдиного внеску.

При цьому у випадку якщо вказана вимога не може бути вручена через відсутність платника за його місцезнаходженням, вона вважається врученою платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Відповідно до корінця вимоги про сплату боргу (недоїмки), у разі надіслання вимоги листом з повідомленням про вручення проставляється дата вручення, зазначена у повідомленні про вручення.

З матеріалів справи вбачається, що 11.12.2019 року старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куп`янському, Шевченківському районах та місту Куп`янськ Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пахоменко А.В. розглянуто заяву про примусове виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2061-23-У, видану 14.08.2019 року стягувачем - Головним управлінням ДПС у Харківській області та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60851557.

Згідно наявної в матеріалах справи інформації про виконавче провадження ВП № 60851557 щодо примусового виконання виконавчого документу - вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2061-23-У від 14.08.2019 року, датою набрання цим рішенням законної сили є 04.10.2019 р. (а.с. 13, зворот).

Тобто, вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2061-23-У від 14.08.2019 року була пред`явлена до виконання із дотриманням трьохмісячного строку, що визначений ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

В свою чергу, згідно постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 24.09.2020 року, виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Разом з тим, 09.01.2024 р., заступником начальника відділу Куп`янського відділу державної виконавчої служби у Купянському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Аль-Халябі Л.Р., на підставі виконавчого документу вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2061-23-У від 14.08.2019 року, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 73773984 про стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначена адреса АДРЕСА_2 , заборгованості в сумі 38831,77 грн. та розміру виконавчого збору в сумі 3883,18 грн.

Тобто, виконавчий документ стягувачем був пред`явлений повторно.

Згідно з ч. 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що повернення виконавчого документу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення не виключає повторного звернення стягувача, оскільки ОСОБА_1 фактично продовжує залишатись боржником, але таке звернення має відбутися у строки, визначенні статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Як зазначалося вище, згідно постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 24.09.2020 року, виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Повторно зазначений виконавчий документ було пред`явлено до виконання 09.01.2024 р., про що свідчить відповідна постанова, винесена в рамках ВП № 73773984 (а.с. 18).

Таким чином, стягувачем, при повторному пред`явленні виконавчого документа до примусового виконання був пропущений строк, що визначений ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2061-23-У, видана 14.08.2019 Головним управлінням ДПС у Харківській області, містить дату набрання чинності 12 грудня 2023 року, а постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 09.01.2024 р, тому строк для пред`явлення вимоги в даному випадку не порушений, то колегія суддів зазначає, що ця ж вимога про сплату боргу (недоїмки) вже пред`являлася до примусового виконання у 2019 році та згідно наявної в матеріалах справи інформації, датою набрання цим виконавчим документом законної сили є 04.10.2019.

При цьому, колегія суддів зазначає, що один і той же виконавчий документ не може мати різні дати набрання ним законної сили.

Посилання суду першої інстанції на те, що чинне законодавство України не наділяє державного виконавця правом ставити під сумнів законність виданого іншим органом виконавчого документа або додатково перевіряти зазначену у виконавчому документі інформацію про набрання законної сили рішенням відповідних органів чи проявляти бездіяльність з метою його невиконання є помилковими, оскільки приписів Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень та здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом та Законом України "Про виконавче провадження", зокрема, прийняти виконавчий документ до виконання та відкрити виконавче провадження не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа або повернути виконавчий документ без прийняття до виконання, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

В свою чергу, в межах спірних правовідносин державним виконавцем не перевірено дотримання стягувачем строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 09.01.2024 № 73773984 є протиправною та підлягає скасуванню.

Що стосується вимоги позивача про визнання протиправними дій Державного виконавця заступника начальника відділу Куп`янського відділу державної виконавчої служби у Куп`янському районі ХО Східного міжрегіонального управління МЮ Аль-Халябі Ліни Ріфатівни, колегія суддів зазначає таке.

Так, Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту, ухваленої на 114-й сесії 12.05.2004, передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи те, що в межах спірних правовідносин власне дії державного виконавця не призвели до порушення прав позивача, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушеного права є саме визнання протиправною та скасування постанови Куп`янського відділу державної виконавчої служби у Куп`янському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 09.01.2024 про відкриття виконавчого провадження ВП№ 73773984, у зв`язку з чим вимоги позивача про визнання протиправними дій Державного виконавця заступника начальника відділу Куп`янського відділу державної виконавчої служби у Куп`янському районі ХО Східного міжрегіонального управління МЮ Аль-Халябі Ліни Ріфатівни задоволенню не підлягають.

Судом першої інстанції не було враховано наведених вище обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.04.2024 по справі № 520/4849/24 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Куп`янського відділу державної виконавчої служби у Куп`янському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 09.01.2024 про відкриття виконавчого провадження ВП№ 73773984.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Куп`янського відділу державної виконавчої служби у Куп`янському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового в загальному розмірі 3028,00 (три тисячі двадцять вісім гривень) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов

Повний текст постанови складено 11.07.2024.