Справа № 260/3477/24
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2024-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2024 року м. Ужгород№ 260/3477/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Рейті С.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі відповідач, ГУ ДМС в Закарпатській області), в якому просить:

1) Визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС в Закарпатській області №4 від 07.05.2024 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2) Зобов`язати ГУ ДМС в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з врахуванням висновків суду у адміністративних справах № 260/2135/22 та № 260/5087/23.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 08.05.2024 року адвокатом позивача, під особистий підпис в одержанні було отримано від ГУ ДМС в Закарпатській області повідомлення за № 2101.7/1 від 07.05.2024 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вказано у повідомленні, підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є наказ ГУ ДМС в Закарпатській області № 4 від 07.05.2024 року.

З рішенням ГУ ДМС в Закарпатській області про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке затверджено наказом №4 від 07.05.2024 року, позивач не погоджується вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації щодо країни походження, призвело до прийняття протиправного рішення, яке порушує права та законні інтереси позивача, а також наражає життя ОСОБА_1 на небезпеку.

Так, відповідачем взагалі не взяті до уваги висновки судів по адміністративних справах № 260/2135/22 та № 260/5087/23.

Зокрема, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.02.2023 року у справі № 260/2135/22 визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС в Закарпатській область № 29 від 15.06.2022 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано ГУ ДМС в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року, з урахуванням висновків суду.

Також, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.02.2023 року у справі № 260/5087/23 визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС в Закарпатській області № 14 від 09.06.2023 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано ГУ ДМС в Закарпатській область повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання вказаних судових рішень, ГУ ДМС в Закарпатській області повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року і в черговий раз було прийнято наказ про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи той факт, що судовим рішенням у справі № 260/5087/23, яке набрало законної сили, достовірно встановлено обставини, які зумовлюють висновок, що побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідування за ознаками політичних переконань є обґрунтованими, - у відповідача відсутні підстави для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою судді від 22.05.2024 року відкрито провадження у адміністративній справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

06.06.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого, відповідач вважає, що пред`явлені позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

10.04.2024 року до ГУ ДМС в Закарпатській області надійшла постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2024 року.

Відповідно до частини восьмої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» з метою виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 року у справі 260/5087/23 прийнято наказ ГУ ДМС в Закарпатській області від 17.04.2024 року №3, яким зобов`язано повторно розглянути заяву від 27.05.2022 року громадянки російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ГУ ДМС в Закарпатській області від 09.06.2023 року № 14 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.

Звертає увагу, що заява 27.05.2022 року подана позивачем за нововиявленими обставинами, однак законом не передбачено визначення поняття «нововиявлені обставини» у справі шукачів захисту.

Разом з тим, згідно з Директивою 2013/32/ EU, поняття «нововиявлені обставини» може застосовуватись лише за умови, коли позивач, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.

Тоді, як нововиявлені обставини у справі позивача виникли ще у процесі розгляду заяви від 14.01.2019 року, а також були наявні під час судового оскарження рішення ДМС №135-20 від 12.05.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З чого слідує, що позивач упродовж розгляду ГУ ДМС в Одеській області її заяви від 14.01.2019 року, а також зазначеного судового розгляду мала право подати наявні у неї підтверджуючі матеріали.

Закарпатським окружним адміністративним судом та Восьмим апеляційним адміністративним судом не взято до уваги рішень Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року у справі 420/4695/20 та П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2021 року, за заявою від 14.01.2019 року, якими встановлено про відсутність підстав для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних доказів того, що вона підпала під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи. Намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності в своїй країні шляхом переховування в іншій країни, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця.

Отже, відповідачем при прийнятті рішення був проведений збір та аналіз інформації про країну походження, про особу позивача, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача, що вона або члени її родини стануть жертвами переслідувань в країні походження, є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання заявниці особою, яка потребує додаткового захисту.

12.06.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, зі змісту якої, доводи відповідача наведені у Відзиві на позовну заяву, обґрунтувань та вимог позовної заяви не спростовують, а також фактично зводяться до спроб відповідача проігнорувати раніше зроблені судами висновки та здійснити повторне оцінювання обставин, які вже раніше були встановлені судами стосовно тих самих сторін, з огляду на що викладені у відзиві заперечення є неприйнятним.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами адміністративної справи, 04.12.2018 року ОСОБА_1 вперше звернулась із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 року.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області №18 від 28.01.2019 року відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Російської Федерації на установчі дані ОСОБА_1 , 01.12.1970 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 року по справі № 420/782/19 визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС в Одеській області Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 18 від 28.01.2019 року та зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області відповідно до процедури, передбаченої ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області № 203 від 24.10.2020 року, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 року по справі № 420/782/19 вирішено здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина.

Висновком головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 06.04.2020 року по справі №2019OD0008 вирішено, що доцільно відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Російської Федерації на установчі дані ОСОБА_1 та її неповнолітньому сину на установчі дані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.05.2020 року №135-20 підтримано висновок ГУ ДМС в Одеській області та відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Російської Федерації ОСОБА_1

ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаним рішенням, оскаржила його до Одеського окружного адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року по справі № 420/4695/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 12.05.2020 року №135-20, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2021 року по справі № 420/4695/20 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року по справі № 420/4695/20 залишено без змін.

13.05.2021 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про перегляд матеріалів особової справи № 2019OD00008, в межах якої розглядається заява ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із нововиявленими обставинами (повторна заява).

Заява була прийнята та зареєстрована ГУ ДМС України в Одеські області 14.05.2021 року за вх. № Л-615/6/5101-21.

27.05.2021 року представник позивача адвокат Козлов О.О., отримав відповідь начальника ГУ ДМС в Одеський області ОСОБА_3 від 26.05.2021 року на заяву від 13.05.2021 року.

Вважаючи таку бездіяльність протиправною позивачка знову звернулася до Одеського окружного адміністративного суду (справа 420/9086/21).

04.03.2022 року Одеським окружним адміністративним судом у справі № 420/9086/21 визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС України в Одеській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 13.05.2021 року та зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.05.2021 року (вх. № Л-615/6/5101-21 від 14.05.2021 року), з урахуванням оцінки питання, щодо якого звернувся позивач, наданої судом у рішенні.

24.05.2022 року Одеська обласна прокуратура повідомила адвоката Козлова О.О., на клопотання від 20.05.2022 року, яке надійшло до обласної прокуратури 23.05.2022 року та зареєстровано за № 17012-22, щодо надання дозволу ОСОБА_1 виїхати за межі м. Одеси до м. Ужгород про те, що обласна прокуратура не заперечує у виїзді ОСОБА_1 до м. Ужгород у разі загострення військової агресії з боку Російської Федерації на території Одеської області та виникненню реальної загрози її життя та здоров`ю, за умови повернення особи до постійного місця проживання на території м. Одеси у строк до 15.07.2022 року.

В той же час, 27.05.2022 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДМС в Закарпатській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій просила повторно розглянути питання про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

15.06.2022 року наказом ГУ ДМС в Закарпатській області № 29 Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з необґрунтованістю заяви.

Не погоджуючись із наказом ГУ ДМС в Закарпатській області №29 від 15.06.2022 року, позивачка звернулася до суду з позовом про його скасування.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.02.2023 року у справі № 260/2135/22 (набрало законної сили згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.05.2023 року) визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС в Закарпатській область № 29 від 15.06.2022 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано ГУ ДМС в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року, з урахуванням висновків суду.

Так, відповідач повторно розглянув заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року, зокрема склав Висновок працівника щодо прийняття рішення про відмову щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.06.2023 року у справі №2022UZ0003 за підписом начальника відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ОСОБА_4 , який вказує на те, що відповідачем всупереч вимог нормативних документів щодо розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, висновків та вимог постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду при повторному розгляді заяви-анкети від 27.05.2022 року належним чином не було враховано та виконано зокрема, не в повному обсязі був проведений аналіз фактів переслідування позивача, інформації щодо країни походження та можливості безпечного повернення позивача. Відповідач фактично обмежився наданням оцінки фактам, обставинам та доказам у справі про банкрутство та кримінального провадження відносно позивача у кримінальній справі, порушеній відносно неї у рф.

Разом з тим, актуальна інформація за останні роки, на яку, зокрема, посилається позивач, а також загальновідома інформація, що міститься у відкритому доступі, сукупно із позицією світової спільноти по відношенні до подій в РФ, вимагає надання належної та справедливої оцінки з боку ГУ ДМС в Закарпатській області.

Вказане слугувало підставою для скасування наказу ГУ ДМС в Закарпатській області № 14 від 09.06.2023 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, я такого, що не відображає реального та дійсного стану подій, визначених позивачем - громадянкою російської федерації ОСОБА_1 , та подій сьогодення, пов`язаних з загарбницькою війною росії проти України, антидемократичним режимом правління в рф.

Так, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 року у справі № 260/5087/23 зобов`язано ГУ ДМС в Закарпатській область повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання вказаного судового рішення, ГУ ДМС в Закарпатській області повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року, за наслідками розгляду якої прийнято спірне рішення за № 4 від 07.05.2024 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Суд звертає увагу, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вказаним вище критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Вказаний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №806/1123/15, від 03.12.2022 у справі №260/197/20.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Так, у постанові від 10.09.2021 у справі № 120/192/20-а Верховний Суд вказав, що Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає наступні етапи щодо заяви про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

подання заяви про визнання біженцем або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, та її прийняття уповноваженим органом (ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»);

оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний етап включає попередній (формальний) розгляд заяви, без розгляду заяви по суті (ст. 7-8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»);

безпосередньо розгляд заяви по суті та прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст. 9-10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Також, Верховний Суд у згаданій постанові зауважив, що зі змісту п.п. «е» п. 5.1. Правил № 649 випливає, що саме на етапі безпосереднього розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту проводиться комплексне та системне вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, перевірка фактів, повідомлених заявником або його законним представником, відомостей та обставин, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви тощо.

Додатково Суд звернув увагу на те, що згідно абзацу 4 підпункту «е» пункту 5.1. Правил № 649 оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Отже, відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є явно необґрунтованою.

Водночас, прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є лише попередньою стадією розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не вирішенням питання про надання такого статусу по суті.

Отже, оцінка обґрунтованості побоювань внаслідок повідомлених заявником обставин здійснюється уповноваженою посадовою особою територіального органу державної міграційної служби вже після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.01.2020 року у справі № 815/4355/17, від 24.04.2020 року у справі № 820/6354/16, від 17.12.2020 року у справі №420/3258/19, від 31.03.2021 року у справі № 520/12239/19, від 22.10.2022 року у справі №420/4189/21 та суд не вбачає підстав для відступу від неї.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі № 260/2135/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.05.2023 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Закарпатській області про визнання наказу протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС в Закарпатській області №29 від 15.06.2022 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язано ГУ ДМС в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року з урахуванням висновків суду.

Також, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі № 260/5087/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2024 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Закарпатській області про визнання наказу протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС в Закарпатській області №14 від 09.06.2023 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язано ГУ ДМС в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що позивача було запрошено до ГУ ДМС у Закарпатській області для проведення співбесіди у рамках розгляду справи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що зафіксовано протоколом співбесіди від 02.05.2024 року.

За результатами розгляду матеріалів особової справи № 2022UZ0003 громадянина РФ ОСОБА_1 , яка 27.05.2022 звернулася до ГУ ДМС в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі комплексного та системного аналізу заяви; документів, наявних в особовій справі; перевірки фактів, повідомлених заявником під час співбесід; інформації по країні походження уповноваженою особою ГУ ДМС у Закарпатській області складено висновок від 07.05.2024 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що в обґрунтування пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п. п. 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п. 195 Керівництва встановлено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

За Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Одночасно, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Разом з тим, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру.

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року за №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі - Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Позивач має побоювання, що у разі повернення до Російської Федерації його будуть переслідувати через його політичні погляди.

Відповідно до позиції УВКБ ООН „Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців від 16.12.1998 року, пункт 5 і 6: « 5. Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». 6. У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної й об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. До того ж, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Отже, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю й свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 820/1309/16 від 23.05.2018 року, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідач робить висновок, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення дій, за які передбачена кримінальна відповідальність за Кримінальним Кодексом Російської Федерації.

Проте таке твердження відповідача є суб`єктивним судженням, а висновки є передчасними.

На переконання суду, відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного наказу та, відповідно, про його протиправність.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що рішення ГУ ДМС України в Закарпатській області № 4 від 07.05.2024 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про те, що з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких останній звернувся до суду, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з врахуванням висновків суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. На підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат відповідно до положень статті 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 12 код 37809328) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області № 4 від 07 травня 2024 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 травня 2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

4. Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

СуддяС.І. Рейті