Справа № 260/7891/23
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2024-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2024 року Справа № 260/7891/23 пров. № А/857/1310/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Кузьмича С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2023 року (суддя Маєцька Н.Д., м.Ужгород),-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі Прикордонний загін, в/ч НОМЕР_1 ) в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність Прикордонного загону щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за 183 дні (6 місяців) затримки розрахунку при звільненні її із військової служби;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період 6 місяців з 27.09.2019 по 27.03.2020 у розмірі 64416,41 грн;

визнати протиправними дії Прикордонного загону щодо відмови у проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати грошового забезпечення при звільненні відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон №2050-III) за такі періоди затримки у виплаті індексації грошового забезпечення: з 27.09.2019 по 14.01.2023 щодо виплати суми індексації у розмірі 47 323,86 грн; з 27.09.2019 по 27.07.2023 щодо виплати суми індексації у розмірі 44 215,01 грн; зобов`язати Прикордонний загін нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати частини грошового забезпечення відповідно до Закону №2050-III за такі періоди затримки у виплаті індексації грошового забезпечення: з 27.09.2019 по 14.01.2023 щодо виплати суми індексації у розмірі 47323,86 грн; з 27.09.2019 по 27.07.2023 щодо виплати суми індексації у розмірі 44215,01 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Прикордонного загону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за 183 дні (6 місяців) затримки розрахунку при звільненні її з військової служби. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Прикордонного загону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період 6 місяців з 27.09.2019 по 27.03.2020 у розмірі 64416,00 грн. Визнано протиправними дії Прикордонного загону щодо відмови у проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати грошового забезпечення при звільненні відповідно до Закону №2050-III за періоди затримки у виплаті індексації грошового забезпечення з 27.09.2019 по 14.01.2023 щодо виплати суми індексації у розмірі 47 323,86 грн, та з 27.09.2019 по 27.07.2023 щодо виплати суми індексації у розмірі 44 215,01 грн. Зобов`язано Прикордонний загін нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати частини грошового забезпечення відповідно до Закону №2050-III за періоди затримки у виплаті індексації грошового забезпечення з 27.09.2019 по 14.01.2023 щодо виплати суми індексації у розмірі 47 323,86 грн, та з 27.09.2019 по 27.07.2023 щодо виплати суми індексації у розмірі 44 215,01 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю.

В доводах апеляційної скарги вказує, що спеціальним законодавством встановлено особливий порядок захисту прав військовослужбовців при їх виключенні зі списків військової частини, а тому вимога щодо стягнення середнього грошового забезпечення не підлягає задоволенню, оскільки не відповідає способу захисту його прав. Зазначає, що суд безпідставно не застосував до спірних відносин принцип співмірності стягнених коштів. Вказує, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з позовними вимогами щодо виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати частини грошового забезпечення. Заперечує проти розміру стягнених судових витрат на правничу допомогу адвоката.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Додатково подала заяву про розподіл судових витрат згідно якої просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в сумі 3750 грн.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) є протиправними, оскільки в/ч НОМЕР_2 при звільненні позивача з військової служби не провела з нею остаточний розрахунок.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права, з таких міркувань.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що наказом начальника Прикордонного загону від 26.09.2019 року № 310-ОС ОСОБА_1 , виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 26.09.2019.

Відповідно до довідки про нараховану та виплачену/невиплачену індексацію за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_3 з січня 2014 року по листопад 2017 року та довідки-розрахунку індексації грошового забезпечення за період проходження служби у в/ч НОМЕР_1 за 2017 2019 роки, у зв`язку із звільненням з військової служби відповідачем 13.01.2023 нараховано та виплачено суму індексації у загальному розмірі 47323,86 грн. Вказана сума 14.01.2023 була перерахована відповідачем на картковий рахунок позивача, що стверджується випискою з банківського рахунку.

Також, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 липня 2023 року у справі № 260/1878/23, яке набрало законної сили 09.08.2023 (далі Рішення суду), зокрема зобов`язано Прикордонний загін здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця). Зобов`язано Прикордонний загін нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пункту 4 статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2013 - 2017 роки. Зобов`язано Прикордонний нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , з урахуванням раніше проведених виплат, грошову компенсацію за все належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки. Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178, без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби за цінами предметів речового майна, визначеними станом на 01 січня 2019 року розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30.01.2019 № 21 «Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчився».

На виконання зазначеного Рішення суду 27.07.2023 позивачу було виплачено належне їй грошове забезпечення у розмірі 81 416,29 грн.

З метою з`ясування призначення отриманих коштів на виконання Рішення суду представник позивача 01.08.2023 звернувся до відповідача із адвокатським запитом № 3 про надання інформації про те, які складові грошового забезпечення та у якому розміру були виплачені ОСОБА_1 на виконання вищевказаного Рішення суду, а також згідно з платіжними дорученнями від 24.12.2019 № 3739 та від 14.01.2023. Також представник позивача з метою обрахунку належної до виплати суми середнього заробітку за час затримки повного розрахунку просив відповідача надати інформацію у вигляді довідки про доходи (грошове забезпечення) ОСОБА_1 за два останні повні календарні місяці військової служби перед її виключенням зі списків особового складу та всіх видів забезпечення згідно з наказом «По особовому складу» від 26.09.2019 № 310-ОС з визначеним середньоденним заробітком за вказаний період та з врахуванням індексації грошового забезпечення.

Однак, відповідачем не було надано відповіді на адвокатський запит представника позивача.

28.08.2023 представник позивача направив до відповідача повторний адвокатський запит № 4 з аналогічними змісту вимогами.

Тільки 04.09.2023 згідно з листом від 04.09.2023 № 11/11794-23-Вих. відповідач надав відповідь на останній адвокатський запит представника позивача.

01.08.2023 представник позивача звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за періоди затримки у виплаті, зокрема індексації грошового забезпечення.

Листом від 03.08.2023 відповідач повідомив, що підстав для виплати компенсації втрати частини доходів ОСОБА_1 у Прикордонному загоні немає.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами статті 116 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП) (у редакції чинній на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-IX), яким внесено зміни до деяких законодавчих актів України, у тому числі до КЗпП, зокрема, у статті 116 цього Кодексу третє речення частини першої викладено в такій редакції: «Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати»; частину другу викладено в такій редакції: «У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму».

Водночас текст статті 117 КЗпП викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Наведена редакція статті 117 КЗпП, як і Закон №2352-IX, набрала чинності 19.07.2022.

Наразі вже сформована усталена судова практика щодо застосування положень статті 117 КЗпП у редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошували на тому, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника і додержанням принципів справедливості та співмірності у трудових відносинах, ураховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок і міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після ухвалення судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Разом із тим, Верховний Суд у постановах від 30 листопада 2023 року в справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року в справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року в справі №560/831/23, від 29 лютого 2024 року в справі №460/42448/22, від 14 березня 2024 року в справі №560/6960/23, від 30 квітня 2024 року в справі №400/8493/23 наголосив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Наведений в указаній постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Водночас відповідно до статті 117 КЗпП у чинній редакції, згідно із Законом №2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновками Верховного Суду в указаних справах, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП як до змін, внесених Законом №2352-ІХ, та і після їх внесення, то за такого правового регулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

За змістом статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

З матеріалів справи та змісту позову видно, що суд першої інстанції розрахував спірну суму середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, відповідно до тих розрахунків, які наводив позивач у позові, застосувавши до суми середнього грошового забезпечення строк затримки розрахунку 183 календарний день (піврічний строк згідно вимог статті 117 КЗпП у редакції Закону №2352-ІХ).

Відтак, апеляційний суд не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог, і вважає за можливе залишити оскаржуване рішення суду без змін.

Стосовно ж доводів скаржника про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення компенсації втрати частини доходів, то апеляційний суд, у спірних відносинах вважає за необхідне звернути увагу на практику Верховного Суду, що викладена у постанові від 27.07.2022 у справі №460/783/20, згідно якої з моменту отримання листа-відповіді суб`єкта владних повноважень про відмову у нарахуванні і виплаті компенсації втрати частини доходів розпочався перебіг передбаченого частиною другою статті 122 КАС шестимісячного строку для звернення особи до суду із заявленими нею позовними вимогами.

З позовом ОСОБА_1 звернулася 11.09.2023 після того як отримала відмову від відповідача датовану 03.08.2023, а отже не пропустила шестимісячний строк звернення до суду.

Крім того, зважаючи на заперечення відповідача щодо заявленої суми витрат понесених в суді першої інстанції, враховуючи складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послугу), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності зменшення розміру заявлених витрат з 13979 грн до 6779 грн, і відповідачем в апеляційній скарзі не наведено достатньо доводів, які б давали підстави відмовити у задоволенні вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Щодо заяви позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3750 грн, то слід звернути увагу на таке.

Звертаючись до суду із вимогою про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, позивач в додаток до неї подала: детальний опис робіт (послуг) необхідних дня надання правової допомоги, де за аналіз апеляційної скарги та підготовка відзиву на таку визначено гонорар у сумі 3000 грн; за підготовку заяви про розподіл судових витрат визначено 750 грн; ранок на оплату №003891 на суму 3750 грн; акт виконаних робіт №003891 до договору від 09.12.2022 б/н; квитанція про оплату в сумі 3750 грн №66Н7-ЗК8Е-31СТ-1ЕВО.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Враховуючи наведене вище, зважаючи на те, що справа розглянута в порядку письмового провадження, із документів/письмових пояснень, що можуть вплинути на розгляд справи адвокатом позивача подано лише відзив на позов, який складений на основі тих доводів що були викладені у самому позові та висновків суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлена позивачем сума компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу за результатами судового розгляду справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 3750 грн є надмірною у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг, виходить за розумні межі визначення розміру гонорару та не є співмірною із складністю справи та обсягом наданих послуг.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню з 3750 грн до 1500 грн.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 324, 325, 328, 329 КАС суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2023 року без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) в користь ОСОБА_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1500 гривень.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
С. М. Кузьмич