Справа № 620/652/24
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2024 року Чернігів Справа № 620/652/24

Чернігівський окружний адміністративний суд:

під головуванням судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Лавровської В.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Косової О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) до Чернігівської обласної прокуратури (далі також відповідач 1) та Офісу Генерального прокурора ( далі- відповідач 2) з остаточними позовними вимогами про:

- визнання протиправною бездіяльність Чернігівської обласної прокуратури, що полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу вихідної допомоги при звільненні в сумі 28974,00 грн. середнього заробітку за один місяць (без урахування податків та зборів);

- визнання протиправною бездіяльність Чернігівської обласної прокуратури, що полягає у не нарахуванні на підставі статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та невиплаті позивачу при звільненні частини заробітної плати за період роботи з 13.09.2023 по 11.10.2023 та стягнення з відповідача-1 на користі позивача 15964,54 грн. заборгованості;

- визнання протиправною бездіяльність Чернігівської обласної прокуратури, що полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу при звільненні частини грошової компенсації за невикористані 154 дні відпустки та стягнення з відповідача-1 на користь позивача 85998,00 грн, компенсації (без урахування обов`язкових платежів та податків);

- визнання протиправною бездіяльність Чернігівської обласної прокуратури, що полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу при звільненні частини коштів на оплату тимчасової непрацездатності та стягнення з відповідача-1 на користь позивача 7146,15 грн. в рахунок оплати тимчасової непрацездатності з 25.09.2023 по 02.10.2023 та з 03.10.2023 по 09.10.2023;

- визнання протиправною бездіяльність Чернігівської обласної прокуратури, що полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу при звільненні коштів на оплату тимчасової непрацездатності та стягнення з відповідача-1 на користь позивача заробітку в рахунок оплати періоду тимчасової непрацездатності з 19.12.2022 по 23.12.2022 в сумі 10685 грн;

- стягнення з Чернігівської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні, з 11.10.2023 по день ухвалення судового рішення;

- визнання протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора в організації оплати праці позивача.

В обґрунтування позовних вимог, із посиланням на рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023 позивач зазначає, що у період з 13.09.2023 по 11.10.2023 йому безпідставно нараховувалась та виплачувалась заробітна плата у меншому розмірі. Також вважає, що Чернігівською обласною прокуратурою безпідставно не виплачені суми, зокрема, вихідної допомоги при звільненні, за невикористані дні відпустки та період тимчасової непрацездатності. Таким чином, з метою відновлення своїх порушених прав щодо отримання заробітної плати у законодавчо визначеному розмірі, позивач звернувся до суду за їх захистом.

15.01.2024 ухвалою суду провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач 1 у відзиві просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, посилаючись на те, що при звільненні позивача з посади проведені всі необхідні виплати, у тому числі з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023. Що стосується оплати позивачу за період тимчасової непрацездатності з 19.12.2022 по 23.12.2022, то листок непрацездатності до відповідача не надходив, а період з 25.09.2023 по 02.10.2023 та з 03.10.2023 по 09.10.2023 є одним страховим випадком, тому розрахунок проведений за 12 місяців, що передує місяцю настання страхового випадку, відтак підстави для проведення вказаних виплат відсутні. Щодо вихідної допомоги при звільненні зазначає, що позивач звільнений з посади за рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, отже, цей юридичний факт (підстава) є відмінним від тих юридичних фактів (підстав) у зв`язку з якими статтею 44 КЗпП України передбачена вказана виплата. Щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки, то виплати вказаної компенсації підтверджується відповідними доказами. За таких обставин просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Офіс Генерального прокурора у відзиві просив відмовити у задоволенні позову за відсутністю правових підстав. Щодо стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то вказані вимоги до Офісу Генерального прокурора не пред`являлись.

У відповіді на відзив позивач наголошує на протиправній бездіяльності відповідачів щодо не проведення позивачу розрахунку заробітної плати при звільненні у повному обсязі.

У запереченнях відповідач 1 звертає увагу на доводи, викладені у відзиві, а також зазначає, що надана позивачам інформаційна довідка не може бути підставою для нарахування та виплат у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Ухвалою суду від 27.03.2024 витребувано у Чернігівської обласної прокуратури докази на підтвердження прийняття та звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Чернігівської області; витяг зі штатного розпису щодо посадового окладу позивача за період з 14.09.2023 по 11.10.2023; розрахунок трудового стажу позивача, який надає право на отримання щомісячної надбавки; відомості про нараховану та виплачену позивачу заробітну плату за період з 19.12.2022 по 23.12.2022; відомості про нараховану та виплачену заробітну плату позивача за період з 14.09.2023 по 11.10.2023 із зазначенням її складових.

На виконання ухвали суду від 27.03.2024 відповідачем 1 надано відповідні документи.

10.04.2024 ухвалою суду позовну заяву призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

17.06.2024 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з доводів, наведених у позові.

Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнав з мотивів, наведених у відзивах та додаткових поясненнях.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі № 620/3482/19 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 22.10.2019 № 445к про звільнення позивача з посади заступника прокурора Чернігівської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 22.10.2019, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Чернігівської області з 23.10.2019. Стягнуто з Чернігівської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.10.2019 по 26.09.2022 у розмірі 1582443,04 грн. без утримання відповідних податків та інших обов`язкових платежів. У решті позову відмовлено. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На виконання рішення суду у справі № 620/3482/19, наказом Офісу Генерального прокурора від 17.10.2022 № 122к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника прокурора Чернігівської області та в органах прокуратури з 23.10.2019, (а.с.77т.1).

Наказом Офісу Генерального прокурора від 10.10.2023 № 288к позивача звільнено з посади заступника прокурора Чернігівської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»), (а.с. 9 т.1).

Станом на 09.12.2022 та 14.02.2023 функції заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури виконують інші особи, що підтверджується наказами Чернігівської обласної прокуратури від 09.12.2022 № 110, та від 14.02.2023 №15, (а.с. 22-25 т.2).

Позивач зазначає, що оплата його праці здійснювалась відповідачем, розрахованої на основі посадового окладу без надбавок, у тому числі за вислугу років та виконання обов`язків на адміністративній посаді.

Як видно з розрахункового листка за вересень жовтень 2023 року, оклад позивача складав 48000 грн.

Стаж роботи позивача станом на 14.09.2023 становить 31 рік 10 днів, станом на 11.10.2023 - 31 рік 01 місяць 7 днів, що підтверджується довідкою Чернігівської обласної прокуратури від 04.04.2024 № 15/3/2-1715-24.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся за їх захистом до суду.

Щодо позовних вимог до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльність в організації оплати праці позивача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Так, пунктом 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) друге речення абзаці 3 пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури від 19.09.2019 року № 113-ІХ.

Конституційний Суд України у рішенні від 13.09.2023 у справі № 8-р(ІІ)/2023 не визначив будь-яких особливостей застосування чи виконання свого рішення. У п.2 резолютивної частини рішення вказано, що друге речення абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09. 2019 року №113-IX, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, за змістом статті 152 Конституції України друге речення абзацу 3 пункту 3 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури № 113-IX втратило чинність 13.09.2023 року.

Як слідує з матеріалів справи, з урахуванням Рішення Конституційного суду відповідачем 1 позивачу за період з 14.09.2023 по 11.10.2023 нараховано заробітну плату. Водночас таке нарахування здійснено не в повному обсязі.

На звернення представника позивача до Офісу Генерального прокурора щодо спірного питання, отримав відповідь від 14.05.2024 № 21-865-вих24, в якій вказано, що у Рішенні № 8-р(ІІ)/2023 Конституційним судом констатовано, що захист гарантій незалежності прокурорів має бути забезпечений на рівні з гарантіями суддів, а відповідно до частини десятої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII суддям, які не здійснюють правосуддя, винагорода складається виключно з посадового окладу.

Однак суд вважає вказану позицію необґрунтованою, оскільки, як Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII в цілому, так і стаття 135 цього Закону не регулюють ні гарантії незалежності прокурорів, ні порядок нарахування та виплати заробітної плати прокурору, а в рішенні № 8-р(ІІ)/2023 Конституційним Судом України лише сформульовано правову позицію про необхідність забезпечення гарантій незалежності всіх прокурорів на рівні з гарантіями суддів, і аж ніяк щодо можливості розповсюдження на прокурорів порядку нарахування та виплати суддівської винагороди.

Так, Конституційним судом констатовано, що у Законі № 113-ІХ збережено юридичний статус прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, а отже і гарантії їх незалежності як невіддільний елемент статусу прокурора, а тому заробітна плата (винагорода) таких прокурорів подібно до статусу судді має визначатися не підзаконним нормативним актом - постановою Кабінету Міністрів України, а виключно нормами спеціального закону - Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII (далі Закон № 1697-VII).

Відповідно до статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно- правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за вислугу років, виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Згідно з частиною сьомою статті 81 Закону № 1697-VII прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.

Таким чином, якщо виплата премії, інших виплат та їх розмір можна віднести до дискреційних повноважень керівництва органу прокуратури, то ні стаття 81, ні будь-яка інша норма Закону № 1697-VII не містить застережень, щодо можливості невиплати або зменшення розміру надбавки до посадового окладу за вислугу років та за виконання обов`язків на адміністративній посаді.

Також, як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, у спірний період позивач виконував функціональні обов`язки прокурора, що вказує на відсутність підстав для прирівнювання позивача до «судді, який не здійснює правосуддя».

Як вже встановив суд, стаж роботи у спірний період складав понад 30 років, а отже позивача безпідставно позбавлено надбавки до посадового окладу у розмірі 45 відсотків (а.с.79-80 т.1).

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 81 Закону № 1697-VII, статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» посадовий оклад щодо посади позивача складає 48000,00 грн., що підтверджується розрахунковими листами, наявними в матеріалах справи ( т.с. 1, а.с. 186).

Таким чином позивачу безпідставно не нарахована та невиплачена без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, надбавка до посадового окладу за спірний період у розмірі 45 % з урахуванням відпрацьованих днів з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Офіс Генерального прокурора у листі від 14.05.2024 №21-865-вих-24 посилається на те, що на даний час ним вживаються всі необхідні заходи для забезпечення виконання Рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023, водночас належні, допустимі та достовірні докази, відповідно до статей 73-75 КАС України, на підтвердження вчинення вказаних дій суду не надає (а.с.204-205 т.1).

При цьому у вказаному листі Офіс Генерального прокурора зазначає, що відповідно до Бюджетного кодексу України є головним розпорядником бюджетних коштів.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо незабезпечення Чернігівської обласної прокуратури в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 за період з 14.09.2023 по 11.10.2023 на виконання Рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023 та зобов`язання Офіс Генерального прокурора забезпечити Чернігівську обласну прокуратуру бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 за період з 14.09.2023 по 11.10.2023 на виконання Рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023.

Щодо включення до заробітної плати доплати за виконання обов`язків на адміністративній посаді, то ці вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки хоча наказом Офісу Генерального прокурора від 17.10.2022 № 122к ОСОБА_1 і поновлено на посаді заступника прокурора Чернігівської області та в органах прокуратури з 23.10.2019, проте докази, які б підтверджували виконання обов`язків заступника прокурора Чернігівської області та в органах прокуратури, відсутні. При цьому суд зазначає, що з грудня 2022 року функції заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури виконують інші посадові особи, що підтверджується матеріалами справи.

Щодо вихідної допомоги при звільненні.

Варто зауважити, що питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із неуспішним проходженням атестації вже неодноразово аналізувалося Верховним Судом у своїх постановах.

Так, у цих постановах Верховний Суд зауважував, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у рішенні від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року в справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразов висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року в справі №803/31/16, від 30 липня 2019 року в справі №804/406/16, від 8 серпня 2019 року в справі №813/150/16.

Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Отже, суд дійшов висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Одночасно, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Верховний Суд також звертав увагу, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Отже, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Така позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23 грудня 2020 року в справі №560/3971/19, від 27 січня 2021 року в справі №380/1662/20, від 18 лютого 2021 року в справі №640/23379/19, від 25 лютого 2021 року в справі №640/8451/20, від 17 березня 2021 року в справі №420/4581/20, від 30 березня 2021 року в справі №640/25354/19, від 31 березня 2021 року в справі №320/2449/20, від 15 квітня 2021 року в справі №440/3166/20, від 9 липня 2021 року в справі №160/4745/20, від 22 липня 2021 року в справі №300/2000/20, від 11 серпня 2021 року в справі №640/9375/20, від 1 жовтня 2021 року в справі №260/1890/19 та інших.

Одночасно, особливість спірних правовідносин, які склалися у цій справі, полягає у тому, що позивача двічі звільнено з посади.

Так, перший раз позивач звільнений з посади відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі № 620/3482/19 визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 22.10.2019 № 445к про звільнення позивача з посади заступника прокурора Чернігівської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 22.10.2019, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Чернігівської області з 23.10.2019. Стягнуто з Чернігівської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.10.2019 по 26.09.2022 у розмірі 1582443,04 грн. без утримання відповідних податків та інших обов`язкових платежів. У решті позову відмовлено. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На виконання вказаного судового рішення позивача поновлено на посаді, з якої його незаконно звільнили вперше.

Між тим, за наслідками повторного проходження атестації, на підставі рішення шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 2 від 06.09.2023, позивача повторно звільнено з посади наказом Офісу Генерального прокурора від 10.10.2023 № 288 к.

Тобто, на час розгляду цієї справи судом поновлено позивача на посаді та вдруге звільнено з посади та органів прокуратури.

Проте, вихідна допомога позивачу при його звільненні з посади, не виплачена, що визнається відповідачем.

У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, у тому числі і вихідної допомоги.

З огляду на викладене суд констатує, що факт звільнення позивача з органів прокуратури є визначальним і достатнім для вирішення питання щодо виплати йому вихідної допомоги.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.

Варто зауважити, що та обставина, що позивач був поновлений на посаді, з якої вдруге звільнений, не впливає на наявність у нього такого права на вихідну допомогу, адже ця гарантія передбачає обов`язок роботодавця виплатити вихідну допомогу працівникові саме на момент звільнення його з посади.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 29 вересня 2022 року у справі №260/188/21, від 8 лютого 2024 року у справі №520/4500/21.

За обставин цієї справи, вихідна допомога як при первинному, так і при повторному звільненні з посади виплачена не була. Тож, роботодавець порушив право позивача на її отримання при звільненні, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача 1, отже суд доходить висновку про задоволення позову в цій частині.

Щодо позовних вимог до Чернігівської обласної прокурати в частині не нарахування та невиплати компенсації за 154 невикористані дні відпустки, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першої та другої статті 82 Закону України № 1697-VII «Про прокуратуру» прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів та прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 82 КЗпП України і статті 9 Закону «Про відпустки» час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням), включається до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

Відповідно до статей 83, 116 КЗпП України, статті 24 Закону «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпустки та надання грошової компенсації за не використані дні відпустки здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки (абз. 1 п. 2 Порядку №100).

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році (абз.2 п. 2 Порядку №100).

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору (абз.1 п. З Порядку №100).

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час вимушеного прогулу тощо) (абз.4 п. 3 Порядку №100).

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (абз. 3 п. 4 Порядку №100).

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду (абз.5 п. 4 Порядку №100).

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки, (абз.1 п. 7 Порядку №100).

Як видно з матеріалів справи, у позивача є дні невикористаної відпустки.

Відповідач 1 за вказані дні провів виплату компенсації в розмірі 72972,48, що підтверджується розрахунковими листами за жовтень листопад 2023 року (а.с.213-214, т.с.1)

Водночас відповідачем 1 при проведенні розрахунку не враховано Рішення Конституційного суду № 8-р(ІІ)/2023.

Таким чином відповідачем 1 неправомірно обчислено позивачу оплату часу відпустки.

У той же час правильний розрахунок з урахуванням зазначених вище Рішення Конституційного суду № 8-р(ІІ)/2023, абзацу 1 пункту 2, абзацу 3 та 5 пункту 4, абзацу 1 пункту 7 Порядку №100 має становити: посадовий оклад позивача 48000 грн. + надбавка в розмірі 45%, з урахуванням відпрацьованих днів.

Отже, при здійсненні компенсації за невикористані дні відпустки на дату звільнення позивачу протиправно не нараховані та невиплачені без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, посадовий оклад позивача 48000 грн. + надбавка в розмірі 45%, з урахуванням відпрацьованих днів.

При цьому суд у спірних правовідносинах звертає увагу відповідача 1, що при проведенні відповідного розрахунку слід врахувати висновки Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного суду від 07.11.2023 у справі № 380/13906/21 у якій позивач, який звільнений з органів прокуратури, за час вимушеного прогулу у розрахунковому періоді частково не мав виплат сформульовано правову позицію для обчислення компенсації за невикористані відпустки згідно якої якщо: «п.79. ... у період, коли позивач не мав виплат, та якщо кількість днів цього періоду мають враховуватися при розрахунку середньоденної заробітної плати (а ті потім - для обчислення суми компенсації за невикористані відпустки), то в такому разі цей розрахунок має базуватися (щодо позивача) на посадовому окладі (відповідно до кількості місяців розрахункового періоду). п.80. Отже, оскільки у розрахунковому періоді (12 місяців, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки), як встановлено у справі, позивач отримував дохід тільки протягом шести місяців, а протягом решти шести - ні, то щодо цих останніх - розрахунки мали б провадитися з установленого йому посадового (місячного) окладу, відтак сумуватися з доходом, отриманим за інші шість місяців. З отриманого сумарного заробітку далі обчислюється середньоденна заробітна плата та середня заробітна плата для виплати компенсації за невикористані відпустки (пункт 7 Порядку № 100).»

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 01.03.2023 по справі № 500/7831/21, де позивач, який звільнений з органів прокуратури, також за час вимушеного прогулу у розрахунковому періоді частково не мав виплат сформульовано правову позицію для обчислення компенсації за невикористані відпустки згідно якої: «п.17. ... виплати, які включаються у розрахунок середньої заробітної плати, пов`язуються з періодом, за який вони виплачені. У період з грудня 2020 року по серпень 2021 року (із загального розрахункового періоду вересень 2020 року - серпень 2021 року) позивач взагалі не мав виплат, тож якщо кількість днів цього періоду мають враховуватися при розрахунку середньоденної заробітної плати (а ті потім - для обчислення суми компенсації невикористаних відпусток), то в такому разі цей розрахунок має базуватися (щодо позивача) на посадовому окладі (відповідно до кількості місяців розрахункового періоду). Іншими словами, оскільки у розрахунковому періоді (12 місяців, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки), як встановлено у справі, позивач отримував дохід тільки у трьох місяцях, а протягом решти дев`яти - ні, то щодо цих останніх - розрахунки мали б провадитися з установленого йому посадового (місячного) окладу, відтак сумуватися з доходом, отриманим за [інші] три місяці. З отриманого сумарного заробітку далі обчислюється середньоденна заробітна плата та середня заробітна плата для виплати компенсації за невикористані відпустки (пункт 7 Порядку № 100)».

Щодо оплати періоду тимчасової непрацездатності з 19.12.2022 по 23.12.2022, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

Порядок видачі (формування) листків непрацездатності в Електронному реєстрі листків непрацездатності затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.06.2021 № 1234, зареєстрований у Міністерстві юстиції України від 07.07.2021 № 890/36512.

Так, відповідно до положень пункту 2 розділу ІІ Порядку № 1234 листок непрацездатності формується в Реєстрі на підставі інформації про медичний висновок (медичні висновки) у разі ідентифікації пацієнта як застрахованої особи в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - РЗО). Сформований листок непрацездатності надсилається страхувальникам, з якими застрахована особа перебуває у трудових відносинах (за основним місцем роботи та за сумісництвом) через кабінет страхувальника на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України.

Відповідач 1 зазначає, що у період з 19.12.2022 по 23.12.2022 заробітна плата позивачу не нараховувалась та не виплачувалась за відсутністю на робочому місці, що підтверджується довідкою від 10.07.2024 (а.с. 19, т.с. 2). При цьому електронний лікарняний до Чернігівської обласної прокуратури на підтвердження тимчасової непрацездатності на ОСОБА_1 не надходив.

Щодо наданої позивачем інформаційної довідки на підтвердження тимчасової непрацездатності, то остання не є допустимим доказом відповідно до частини другої статті 74 КАС України, якою передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Чернігівської обласної прокуратури, які полягають у не нарахуванні та невиплати частини коштів на оплату тимчасової непрацездатності за період з 25.09.2023 по 02.10.2023 та 03.10.2023 по 09.10.2023, то суд зазначає таке.

Відповідач 1 у запереченнях зазначає, що у період з 25.09.2023 по 09.10.2023 ОСОБА_1 було виписано два електроні лікарняних листки: за № 9026505-1 та № 9179614-1, де перша цифра означає номер випадку непрацездатності (наказ МОЗ України від 17.06.2021). Номер випадку непрацездатності допомагає ідентифікувати, чи є електронний лікарняний первинним, чи продовженням. Як бачимо, він однаковий в обох випадках 9030306. Як наслідок, це один страховий випадок і оплата обох листків непрацездатності повинна здійснюватись за одним середнім заробітком.

Докази та обґрунтування, які б спростували доводи відповідача 1 позивачем суду не надано.

При цьому відповідно до пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення)», розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) є 12 календарних місяців, що передують місяцю настання страхового випадку (для розрахунку допомоги по безробіттю - реєстрації особи в державній службі зайнятості як безробітної).

У даному випадку страховий випадок настав з 25.09.2023, розрахунок проведений відповідачем за вересень-серпень 2023 року, що відповідає положенням пункту 7 постанови КМУ № 1266, тобто до рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023, тому підстави для проведення нарахування та виплати недоплаченої частини коштів відсутні.

Отже, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день ухвалення рішення.

Так, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на момент звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Вказана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19.07.2022.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що у постанові від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22 Верховний Суд зауважив, що фактично зміст частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України із набранням чинності Законом України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19.07.2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-а та № 821/1083/17, з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19.07.2022. Крім того, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Проте встановити наявність цих обставин на час розгляду справи неможливо, оскільки вони ще не настали, тому ця вимога є передчасною та задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення з відповідача 1 конкретних сум, то суд враховує таке.

Частинами першою, другою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Суд у спірний правовідносинах не визначав конкретної суми, що має бути стягнута на користь позивача , оскільки відповідно до наведених норм саме на відповідача 1 покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, що у даному випадку не було зроблено відповідачем 1.

Отже, установивши, що з позивачем не був проведений повний розрахунок при звільненні в повному обсязі, суд дійшов висновку покласти саме на відповідача обов`язок нарахувати та виплатити позивачу відповідні суми, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

При цьому суд зазначає, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково шляхом: визнання протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо незабезпечення Чернігівську обласну прокуратуру в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 за період з 14.09.2023 по 11.10.2023 з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023; зобов`язання Офіс Генерального прокурора забезпечити Чернігівську обласну прокуратуру бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 за період з 14.09.2023 по 11.10.2023 з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023; визнати протиправною бездіяльність Чернігівської обласної прокуратури щодо проведення виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні; заробітної плати за жовтень та листопад 2023 року; компенсації за невикористані дні календарної відпустки; зобов`язати Чернігівську обласну прокуратуру провести нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, заробітної плати за жовтень та листопад 2023 року, компенсації за невикористані дні календарної відпустки, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо незабезпечення Чернігівську обласну прокуратуру в повному обсязі бюджетними асигнуваннями на проведення видатків з виплати заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 за період з 14.09.2023 по 11.10.2023 з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора забезпечити Чернігівську обласну прокуратуру бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 за період з 14.09.2023 по 11.10.2023 з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023.

Визнати протиправною бездіяльність Чернігівської обласної прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні; заробітної плати за період з 14.09.2023 по 11.10.2023; компенсації за невикористані дні календарної відпустки, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023.

Зобов`язати Чернігівську обласну прокуратуру провести нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку; заробітної плати за період з 14.09.2023 по 11.10.2023; компенсації за невикористані дні календарної відпустки, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 8-р/2023 від 13.09.2023 (з відрахуванням обов`язкових податків та зборів), з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: Чернігівська обласна прокуратура вул. Князя Чорного, 9,м. Чернігів,Чернігівська обл., Чернігівський р-н,14000 .

Відповідач: Офіс Генерального прокурора, вул. Різницька,13/15, м. Київ, 01011, .

Повний текст рішення виготовлено - 12.07.2024

Суддя І.І. Соломко