Справа № 200/1295/24
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2024-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року Справа№200/1295/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Христофорова А.Б., розглянувши за правилами загального позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльність протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

До Донецького окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військова частина НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, а саме за період з 01.09.2023 по 01.03.2024 у сумі 77 768,60 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 20.02.2018 року по 14.11.2021 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_4 .

Згідно наказу командувача Військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 20.02.2018 року № 54 солдата ОСОБА_1 призначеного наказом командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України від 15 лютого 2018 року № 7-РС на посаду стрільця-помічника гранатометника 2 відділення охорони 1 взводу охорони роти управління батальйону управління, який проходив із військової частини НОМЕР_5 АДРЕСА_1 , зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення з 20 лютого 2018 року.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.11.2021 року № 340 солдата ОСОБА_1 , кухара господарчого відділення взводу забезпечення батальйону управління, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 04 жовтня 2021 року « 158-РС, відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ, з військової служби у запас за пунктом 2 підпункту «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту), визначено таким, що справи та посаду здав і направлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27.06.2022 року у справі № 200/18866/21, яке набрало законної сили 29.07.2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності військової частини та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення повного нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження військової служби з 20.02.2018 року по 14.11.2021 року за виключенням вже виплаченої частини індексації. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 20.02.2018 року по 14.11.2021 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця): в період з 20.02.2018 року по 28.02.2018 року січень 2008 року, в період з 01.03.2018 року по 30.09.2020 рокуберезень 2018 року, а в період з 01.10.2020 року по 14.11.2021 року жовтень 2020 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, та виплатити ОСОБА_1 її недоотриману частину за виключенням вже виплаченої частини індексації. Постановою Першого апеляційного суду від 25.10.2023 року у справі № 200/18866/21 вищевказане рішення суду залишено без змін. Відповідач виконав вищезазначене рішення суду 01.03.2024 року, сплативши на банківський рахунок позивача кошти у сумі 75 714,23 грн., про що свідчить квитанція банку від 01.03.2024 року.

Тобто, в останній день проходження Позивачем військової служби (14.11.2021) відповідач не провів остаточний розрахунок та не виплатив належні Позивачу грошові кошти (грошове забезпечення військовослужбовця) у повному обсязі. Відповідач остаточно сплатив індексацію грошового забезпечення лише 01.03.2024. Враховуючи, що Відповідач з часу видання наказу про звільнення і до часу виключення із списків військової частини з Позивачем повністю не провів повний розрахунок, останній набув право на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував, зазначив, що солдата ОСОБА_1 , призначено наказом командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 15 лютого 2018 року № 7-РС на посаду стрільця-помічника гранатометника 2 відділення охорони 1 взводу охорони роти управління батальйону управління військової частина НОМЕР_1 , який прибув із військової частини НОМЕР_5 АДРЕСА_1 та зарахований до списків особового складу частини та всі види забезпечення з 20 лютого 2018 року, що підтверджується витягом з наказу командира частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.02.2018 року № 54.

14.11.2021 року солдата ОСОБА_1 , кухара господарчого відділення взводу забезпечення батальйону управління військової частина НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 158-РС від 04 жовтня 2021 року відповідно до частини 5 статті і 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу від 25 березня 1992 року №2232- XII, з військової служби у запас за пунктом 2 підпунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту), що підтверджує витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.11.2021 року № 340. Таким чином відповідач зазначає, що позивач проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України з 20.02.2018 року по 14.11.2021 року.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, встановлено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Окрім того, відповідачем зазначено, що військовослужбовець військової служби за контрактом солдат ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 28.08.2021 року з рапортом про звільнення його з військової служби за контрактом у запас відповідно до вимог частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». У абзаці З рапорту військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 військової служби за контрактом солдата ОСОБА_1 зазначено, що «на день звільнення прошу виплатити належні мені до видачі грошові кошти згідно чинного законодавства».

Після надходження до військової частини НОМЕР_1 вищевказаного рапорту до служби діловодства військовослужбовцем військової служби за контрактом солдатом ОСОБА_1 проведено бесіда та відповідно складено аркуш бесіди у якому позивачеві роз`яснено порядок звільнення, про пільги і переваги щодо працевлаштування та матеріальне забезпечення (тобто повідомлено про затримку у виплаті), після чого у позивача претензій до порядку та терміну подання до звільнення не було, що свідчить про те, що позивач клопотав про найшвидше звільнення з військової служби та був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 без проведення з ним усіх необхідних розрахунків за його згоди, тому у спірному випадку відсутні підстави для застосування до відповідача передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності, оскільки військовослужбовцем надано згоду, передбачену пунктом 242 Положення № 1 153/2008, що виключає застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Також, відповідачем зазначено, що відповідно до Закону України від 25.03.1902 року № 2232-ХІ1 "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці - це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань. При цьому згідно зі статтею 2 служба є державною службою особливою характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Ухвалою суду від 08 березня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи. Зобов`язано відповідача Військову частину НОМЕР_1 , протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, надати суду належним чином оформлені: довідку про усі суми які належали позивачеві ОСОБА_1 до виплати (розрахунку) при звільненні, станом на дату його звільнення 14.11.2021 року; відомості про нараховані та фактично виплачені позивачеві суми при звільненні; відомості щодо проведення розрахунків з позивачем належних йому сум при звільненні, у тому числі з урахуванням судових рішень, які набрали законної сили.

Ухвалою суду від 08 травня 2024 року вирішено перейти зі спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання, строк проведення якого продовжено на 30 днів, та повідомлено учасників справи, що проведення підготовчого засідання у справі відбудеться 22 травня 2024 року об 11 год. 00 хв. в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду, за адресою: 84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 1. Витребувано від Військової частини НОМЕР_1 довідку про середній заробіток ОСОБА_1 за 2 (два) повні календарні місяці, із розшифровкою усіх складових та кількості фактично відпрацьованих днів у кожному місяці що передували звільненню згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

22 травня 2024 року підготовче засідання відкладено на 10 червня 2024 року на 09 год. 45 хвил. у зв`язку з відпусткою судді.

Ухвалою від 10 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі. Проведення судового засідання для розгляду справи по суті призначено на 18 червня 2024 року на 11 год. 00 хв. в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду за адресою: 84122 Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 1.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання 18 червня 2024 року не з`явились.

Враховуючи положення ч. 9 ст. 205 КАС України, відповідно до яких якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд приходить до висновку про можливість розглянути справу у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 цього Кодексу датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який було неодноразово продовжено та який триває станом на дату розгляду цієї справи.

02 березня 2022 року опублікованими Радою суддів України 02.03.2022 Рекомендаціями щодо роботи судів в умовах воєнного стану року, судам України рекомендовано за можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через залучення до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя.

Донецький окружний адміністративний суд продовжує свою роботу у дистанційному режимі.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до статті 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_7 . Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_8 від 02.06.2020 року є учасником бойових дій.

Згідно наказу командувача Військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 20.02.2018 року № 54 солдата ОСОБА_1 призначеного наказом командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України від 15 лютого 2018 року № 7-РС на посаду стрільця-помічника гранатометника 2 відділення охорони 1 взводу охорони роти управління батальйону управління, який проходив із військової частини НОМЕР_5 АДРЕСА_1 , зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення з 20 лютого 2018 року.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.11.2021 року № 340 солдата ОСОБА_1 , кухара господарчого відділення взводу забезпечення батальйону управління, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 04 жовтня 2021 року « 158-РС, відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ, з військової служби у запас за пунктом 2 підпункту «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту), визначено таким, що справи та посаду здав і направлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки про доходи виданої Військовою частиною, позивачу у жовтні 2021 року нараховано грошове забезпечення у сумі 13110,47 грн., у листопаді 2021 року нараховано грошове забезпечення у сумі 6118,12 грн.

Проте при звільненні з військової служби позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.

Вказані обставини вже були встановлені судом при розгляді справи № 200/18866/21.

Згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27.06.2022 року у справі № 200/18866/21, яке набрало законної сили 29.07.2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності військової частини та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення повного нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження військової служби з 20.02.2018 року по 14.11.2021 року за виключенням вже виплаченої частини індексації. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 20.02.2018 року по 14.11.2021 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця): в період з 20.02.2018 року по 28.02.2018 року січень 2008 року, в період з 01.03.2018 року по 30.09.2020 року березень 2018 року, а в період з 01.10.2020 року по 14.11.2021 року жовтень 2020 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, та виплатити ОСОБА_1 її недоотриману частину за виключенням вже виплаченої частини індексації.

01.03.2024 року відповідачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.06.2022 року у справі № 200/18866/21 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 75 714,23 грн., що підтверджується даними з карткового рахунку позивача.

Таким чином повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні за період з 01.09.2023 року по 01.03.2024 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 1-2 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ч. 1 та 2 ст. 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ч. 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм трудового законодавства дає підстави для висновку про те, що умовами застосування ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17.

Суд зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.117 КЗпП України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення військовослужбовців з військової служби.

Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 01.03.2018 року у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 року у справі № 823/1023/16, та, в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

19.07.2022 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-ІХ, яким внесені зміни до діючого законодавства про працю.

Так, згідно ст. 117 КЗпП України (чинній на день виплати позивачу індексації грошового забезпечення) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені с. 117 КЗпП України.

Враховуючи, що позивачеві при звільненні не виплачено належні суми грошового забезпечення, наявні підстави для визнання такої бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачеві середній заробіток.

Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Суд зазначає, що день звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 року по справі №821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

Згідно із витягом з наказу відповідача від 14.11.2021 року № 340 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відтак строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 15.11.2021 року, адже відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Оскільки відповідач, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.06.2022 року у справі № 200/18866/21, здійснив виплату належних позивачеві при звільненні коштів 01.03.2024 року в сумі 75714,23 грн., то саме вказаний день є днем фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.08.2020 року у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача конкретну суму такої компенсації.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Як вже було встановлено судом, відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 01.03.2024 року шляхом виплати на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.06.2022 року у справі № 200/18866/21 належних позивачеві при звільненні коштів в загальній сумі 75714,23 грн.

Як вбачається з довідки про грошове забезпечення позивача, грошове забезпечення позивача за вересень 2021 року складає 12570,44 грн.; грошове забезпечення позивача за жовтень 2021 року складає 12570,44 грн.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (12 570,44 грн. + 12 570,44 грн.)/61 (вересень 2021 року та жовтень 2021 року 61 день) = 421,15 грн.

Затримка розрахунку при звільненні за період з 01.09.2023 року по 01.03.2024 року становить 182 календарних днів. Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2023 року по 01.03.2024 року становить 76 649,30 грн. (182 днів х 421,15 грн.).

В той же час, суд не погоджується з розрахунком заборгованості позивача з огляду на наступне.

Суд звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 року по справі № 711/4010/13-ц, згідно яких встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17.

У п. 77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути розрахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.07.2019 року у справі № 805/3167/18-а, від 03.04.2019 року у справі № 662/1626/17 та від 30.10.2019 року у справі № 806/2473/18.

Суд наголошує, що на момент звільнення відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу грошове забезпечення в розмірі 124 969,87 грн., з яких: виплачено у добровільному порядку при звільненні з військової служби у листопаді 2021 року 49 205,64 грн., на підставі рішення суду від 27.06.2022 року у справі № 200/18866/21 75 764,23 грн.

Частка суми грошової компенсації пропорційно становить 64,95 % (49 205,64 грн. / 75 764,23 грн. х 100 %) від загальної суми грошового забезпечення, що підлягала виплаті.

Розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку становить: 76 649,30 грн, отже 64,95 % від цієї суми складає 49 783, 72 грн. (76 649,30 грн. х 64,95%).

Таким чином, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений Позивачу у розмірі 49 783, 72 грн. з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком Позивача.

Враховуючи наведене, позовну вимогу щодо зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток слід задовольнити частково, зобов`язавши відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 49 783, 72грн.

Відповідно до підп. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України, загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Відповідно до підп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Зобов`язуючи відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, потрібного наголосити, що суд не вирішує питання про утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина перша статті 77 КАС України).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із частиною другою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до пунктів 1, 5, 6 статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; захист - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

З приводу зазначеного питання висловлювався і Конституційний Суд України, так, пунктом 3.2 рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Також Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті3, статті59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Отже, з викладеного слідує, що до правової (правничої) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У позовній заяві зазначається, що попередній (орієнтовний ) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу становить 7500 грн та складається з: 5000 грн складання та подання до суду адміністративного позову, 2500 грн за складання відповіді на відзив.

В обґрунтування свого клопотання позивач подав суду:

ордер про надання правничої (правової) допомоги від 06 квітня 2024 року;

договір про надання професійної правової допомоги від 12 грудня 2021 року, який укладено між позивачем та адвокатом Берзінь С.Л., предметом якого є здійснення захисту, представництва або надання інших видів професійної правової допомоги (адвокатські послуги) клієнту та виконання пов`язаних з цим доручення клієнта в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання такої допомоги (послуги) та фактичні витрати, пов`язані з їх наданням та необхідні для виконання цього договору, а також виплатити гонорар успіху у випадку досягнення Адвокатом результату. Визначеного у п.4.4-4.5 Договору, у порядку та строки, узгоджені Сторонами та/або цим Договором. Ціна правової допомоги складається безпосередньо з плати за надані послуги професійної правничої допомоги Адвоката (винагороди, гонорару), фактичних витрат., пов`язаних із наданням (судовий збір, поштові витрати, проїзд транспортом, проживання у готелі, канцелярські витрати тощо), а також з гонорару успіху за досягнутий результат (пункт 4.1 Договору);

акт наданих послуг відповідно до Договору про надання професійної правової допомоги від 01 березня 2024 року;

квитанцію до прибуткового касового ордеру від 01 березня 2024 року на суму 5000 грн.

Щодо суми за надання правової допомоги за Договором про надання професійної правової допомоги від 12 жовтня 2022 року, суд враховує правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 727/4597/19 про те, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Тобто, факт отримання коштів адвокатом від клієнта є підтвердженим, однак на суму 5000 грн.

Доказів понесення витрат на суму 2500 грн (складання відповіді на відзив), суду не надано.

Слід звернути увагу і на те, що справа №200/1295/24 розглядалась в загальному позовному провадженні, адвокат Берзінь С.Л. не приймав участь у судових засіданнях, не подавав відповіді на відзив, підготовка та подання позову до суду у даній справі не потребувала надмірного, значного обсягу юридичної роботи, оскільки основні доводи у даній категорії справ, викладені в численних судових рішеннях в аналогічних спорах і саме такі доводи були і відображені адвокатом при підготовці позовної заяви, тому враховуючи предмет спору, обсяг виконаних безпосередньо адвокатом робіт, часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що справедливим та співмірним є зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 2500 грн.

Таким чином, суд вважає за необхідне присудити на користь позивача судові витрати, пов`язані з правничою допомогою за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у сумі 3500 грн.

Керуючись ст. ст. 2-15, 19-20, 42-48, 72-77, 90, 139, 118, 159-165, 199, 205, 244-250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльність протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, а саме за період з 01.09.2023 по 01.03.2024 у сумі 49 783, 72 грн.

В іншій частині позовних вимог- відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати останнього на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Рішення складене у повному обсязі та підписане 10 липня 2024 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.Б. Христофоров