Справа № 240/3207/24
Суддя: Семенюк Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2024-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2024 року м. Житомир справа № 240/3207/24

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Семенюка М.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати неправомірними дії (бездіяльність) Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком у мінімальному розмірі 2500 грн. та у відмові в проведенні призначення (перерахунку) такої пенсії виходячи з отриманої позивачем заробітної плати за періоди його роботи державним нотаріусом у 1992-1997 роках;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області вчинити дії по проведенню такого розрахунку, призначити пенсію йому у розмірі не 2500 грн., а у розмірі 10 000 грн. виходячи з отриманої ним заробітної плати за періоди його роботи державним нотаріусом у 1992-1997 роках, призначити її починаючи з 27 травня 2021 року довічно, а недоотриману суму заборгованості по недоотриманій пенсії повернути на пенсійний рахунок позивача.

В обґрунтування позову зазначає, що позивач вважає неправомірними дії (бездіяльність) органів пенсійного фонду у призначенні йому пенсії за віком у мінімальному розмірі 2500 грн. та у відмові в проведенні призначення (перерахунку) пенсії виходячи з отриманої позивачем заробітної плати за періоди його роботи державним нотаріусом у 1992-1997 роках.

Ухвалою від 04.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що після надходження акту перевірки при перерахунку пенсії із застосуванням заробітної плати відповідно до вищезазначених довідок про заробітну плату для обчислення пенсії оптимальний варіант заробітної плати за період з 01.05.1992 по 30.04.1997; середньомісячна заробітна плата для обчислення пенсії складає - 10995,01 грн. (9118,81 грн. - показник середньої заробітної плати у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні за 2018 - 2020 рік х 1,20575 - індивідуальний коефіцієнт заробітної плати за періоди роботи з 01.05.1992 по 30.04.1997, з 01.07.200 по 31,12.2009, з 01,01.2011 по 31.05.2011 заданими персоніфікованого обліку). Розмір пенсії за віком станом на 28.05.2021 становить -3545,89 грн.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вважаючи, що розмір пенсії позивача залежить від розміру його заробітної плати отриманої за період з 20.04.1992 по 21.04.1997 за період роботи нотаріусом, яка мала б враховуватися відповідачем при обчисленні пенсії за цей період, позивач зробив попередній розрахунок разом з реєстратором територіального органу ПФУ в с. Радомишль у відповідності до діючого законодавство, де виявлені поправочні коефіцієнти (4), які надають право на підвищення розміру пенсії за віком відносно до мінімального розміру 2500 грн, та прийшов до висновку, що розмір пенсії має становити 10000 грн.

Вважаючи відмову в проведенні призначення (перерахунку) пенсії виходячи з отриманої позивачем заробітної плати за періоди його роботи державним нотаріусом у 1992-1997 роках неправомірною та враховуючи, що реєстратор відповідача роз`яснила, що таке рішення було прийнято на самому вищому рівні у Головному управління Пенсійного фонду України в Житомирській області і ніхто не буде розмір моєї пенсії переглядати, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом за його законним вирішенням.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту .

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю охоронюваний законом інтерес, який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям право (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним Поняття охоронюваний законом інтерес у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям право має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим.

Вказане підтверджується і нормою частини другої статті 124 Конституції України, в якій закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Тобто, обов`язковою умовою для застосування інституту судового захисту має бути наявність юридичного спору між сторонами у справі, тобто порушення однією стороною законних прав та охоронюваних інтересів іншої сторони.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Таким чином, враховуючи наведене нормативне регулювання, право на оскарження індивідуальних актів (рішень, дій, бездіяльності) мають лише особи, права та інтереси яких порушено такими актами.

Правовий висновок стосовно того, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи у публічно правових відносинах з відповідачем і саме при здійсненні ним чітко визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, що права та свободи, які не є індивідуально вираженими, не підлягають судовому захисту в порядку адміністративного судочинства, і відсутність порушеного права саме оскаржуваним рішенням суб`єкта владних повноважень є підставою для відмови у відкритті провадження у справі згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України, зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № П/9901/370/18.

В ухвалі від 07.05.2018 у справі № 800/530/17 Верховним Судом України зроблено правовий висновок, що право на судовий захист не є абсолютним, законодавцем встановлені випадки, коли коло таких осіб є обмеженим. Процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження нормативно правового акта позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт. Таке ж правило має застосовуватись і до оскарження правових актів індивідуальної дії. Звертаючись до суду з позовом щодо законності правового акта суб`єкта владних повноважень індивідуального характеру позивач також повинен пояснити, які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень. Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Також зазначено, що правову позицію аналогічного змісту неодноразово висловлював Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 15 липня 2014 року у справі № 21-273а14, від 03 лютого 2015 року у справі № 21-617а14, від 12 квітня 2017 року у справі № П/800/589/16. Крім того, позицію щодо права оскаржувати акт індивідуальної дії також висвітлив Верховний Суд у постановах від 14 березня 2018 року у справах № 9901/22/17, № 9901/153/2851 (9901/153/18).

За результатом аналізу адміністративного позову суд роз`яснює позивачу, що обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не можуть бути лише самі по собі посилання позивача на неправомірну бездіяльність відповідача по відношенню до позивача.

Такими обставинами можуть бути лише юридичні факти матеріально-правового характеру, тобто такі факти, які тягнуть певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Юридичні факти матеріально-правового характеру, які визначені як підстави позову, свідчать про те, що між сторонами існують правовідносини і що внаслідок певних дій (бездіяльності) відповідача ці відносини стали спірними. В свою чергу, від характеру спірних правовідносин залежить правова кваліфікація спору.

Тобто, обов`язковою ознакою дій (бездіяльності) та рішень суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Слід зазначити, що відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

З позовної заяви вбачається, що позивач звертається до суду з проханням визнати неправомірними дії (бездіяльність) Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком у мінімальному розмірі 2500 грн. та у відмові в проведенні призначення (перерахунку) такої пенсії виходячи з отриманої позивачем заробітної плати за періоди його роботи державним нотаріусом у 1992-1997 роках.

При цьому доказів звернення позивача до відповідача за таким перерахунком пенсії та відмови у здійсненні зазначеного перерахунку до матеріалів справи не надано.

Позивач в позовній заяві посилається на роз`яснення реєстратора, а не відмову органів пенсійного фонду, оформлену належним чином, тобто на момент звернення до суду з позовною заявою відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів позивача щодо відмови у перерахунку пенсії, яку оскаржує позивач, не було, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як відповідно до матеріалів справи, відповідач ніяких дій щодо відмови в проведенні призначення (перерахунку) такої пенсії виходячи з отриманої позивачем заробітної плати за періоди його роботи державним нотаріусом у 1992-1997 роках не вчиняв, а тому і відсутні підстави вважати, що права позивача порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи відмову в позові та приписи ст. 139 КАС України, суд не стягує на користь позивача понесені ним судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, код 13559341) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Семенюк