Справа № 140/19448/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/19448/23 пров. № А/857/1503/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Денисюком Р.С. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2019 по 20.06.2023, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ, Уряд) №100 від 08.02.1995 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100) та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2019 по 20.06.2023, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до цього Порядку.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби у день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2019 по 24.08.2019 у сумі 80473,12 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачу під час проходження військової служби виплачувалося належне грошове забезпечення, яке обчислювалося та нараховувалося у межах, виділених військовій частині коштів. Лише після звільнення у позивача виникло питання щодо виплати належних йому сум під час проходження служби, у зв`язку з чим лише із значним проміжком часу після звільнення він став звертатись до суду.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_1 №93-ос від 22.02.2019 прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонного контролю 2 категорії дозиметриста 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 І категорії (тип Б), звільненого з військової служби в запас наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону № НОМЕР_3 від 19.02.2019 за підпунктом а (у зв`язку з закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення, з 23.02.2019.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19.03.2021 по справі №140/345/21, яке набрало законної сили, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина № НОМЕР_1 ) здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

На виконання вказаного рішення, 28.11.2022 відповідачем виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до рішення суду у сумі 43258,80 грн, що підтверджується довідкою відповідача №І-6/м та довідкою АТ КБ ПриватБанк від 21.06.2023.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 по справі №140/6321/22, яке набрало законної сили, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін, а також здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 22.02.2019 з урахуванням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

На виконання вказаного судового рішення, 21.06.2023 відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення відповідно до рішення суду у сумі 71120,76 грн, що підтверджується довідкою відповідача № /І-6/м та довідкою АТ КБ ПриватБанк від 21.06.2023.

Вважаючи протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на внесені у статтю 117 КЗпП України зміни (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022), військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 24.02.2019 (наступний день після звільнення з військової служби) по 24.08.2019. Суд дійшов висновку, що визначений розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (але не більше як за шість місяців) в сумі 80473,12 грн не перевищує розміру несвоєчасно виплаченої одноразової грошової допомоги та індексації грошового забезпечення за рішеннями суду у справах № 140/345/21, № 140/6321/22 в загальній сумі 114379,56 грн, а відтак є співмірним і підлягає стягненню у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 по справі №910/4518/16, за змістом положень ст.ст.94, 116, 117 КЗпП України, ст.ст.1, 2 Закону України Про оплату праці, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у ст.ст.116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

З матеріалів справи видно, що виплата одноразової грошової допомога при звільненні та індексації грошового забезпечення була здійснена відповідачем 28.11.2022 та 21.06.2023.

Таким чином, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, він має право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №826/15235/16, від 03.09.2020 по справі №120/579/19-а.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин №2352-ІХ від 01.07.2022 (далі - Закон №2352), яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, зокрема, встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Тому, з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (21..06.2023), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у межах спірних правовідносин застосуванню підлягає норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352, а відтак, з відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку терміном 182 календарних днів з 24.02.2019 (наступний день після звільнення з військової служби).

Пунктами 2, 8 Порядку №100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Відтак, Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

Таким чином, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином, суд дійшов висновку, що необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим урахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

Згідно з довідкою відповідача щодо нарахованого грошового забезпечення, грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням (грудень 2018 року та січень 2019 року) становило 27413,70 грн. Середньоденний заробіток позивача становить 442,16 грн. (27413,70 грн/62 календарних днів).

Відтак, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 80473,12 грн (442,16 грн * 182 календарних днів).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сума середнього заробітку зменшенню не підлягає, оскільки розмір середнього заробітку, який підлягає до виплати позивачу (80473,12 грн) не перевищує суму невиплачених коштів (114379,56 грн).

З урахуванням того, що несвоєчасне нарахування та виплата остаточного розрахунку з позивачем сум індексації грошового забезпечення відбулось з вини відповідача, тому позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Колегія суддів зазначає, що на відповідача було покладено обов`язок провести з позивачем повний розрахунок при звільненні з військової служби.

Відтак, враховуючи те, що такий обов`язок відповідачем виконаний лише 21.06.2023, а не на час звільнення з військової служби, з метою відновлення прав позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення даного позову.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року по справі №140/19448/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук