Справа № 320/28596/23
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2024-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року Справа №320/28596/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області , Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач-2), у якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення відділу призначення пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, Запорізька область, м. Запоріжжя, проспект Соборний, 158б, ) № 39 від 11.08.2023 про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), за заявою № 4834 від 04.08.2023, в призначенні пенсії за вислугою років на підставі ст. 50 - 1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-III);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), з 04.08.2023 пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII (у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-III) у розмірі 90 відсотків від суми місячної заробітної плати згідно довідок про складові заробітної плати/грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років) та про складові заробітної плати (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), виданих Офісом Генерального прокурора 02.08.2023 за № 21-153 зп, та виплачувати призначену пенсію у повному обсязі без обмеження її граничним розміром;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, Андрія Саєнка, 10, ) зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), що дає право на пенсію згідно із статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-III) навчання в Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого у період часу з 01.09.2001 по 30.06.2006.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 04.08.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою № 4834 за призначенням пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 12.07.2001) при наявності стажу роботи 20 років та розрахунку пенсії в розмірі 90% відсотків від місячної заробітної плати. До заяви за призначенням пенсії додав копії паспорта, довідки про присвоєння ідентифікаційного коду, трудової книжки, диплома про вищу освіту, а також довідок про складові заробітної плати/грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років) та про складові заробітної плати (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), виданих Офісом Генерального прокурора 02.08.2022 за № 21-153 зп.

Рішенням Головного управління ПФУ в Запорізькій області № 39 від 11.08.2023 позивачу відмовлено у призначенні пенсії, зазначено що на даний час пенсія працівникам прокуратури призначається відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» та пенсія призначається незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Із вказаним рішенням про відмову у призначенні пенсії позивач не погоджується, посилаючись на Конституцію України, рішення Конституційного Суду, Верховного Суду, практику ЄСПЛ та рішення судів, вважає рішення пенсійного органу незаконним та просить суд скасувати.

Позивач зауважив, що з 31 вересня 2001 року до 30 червня 2006 року навчався на денній формі слідчо-криміналістичного МВС факультету та Інституту підготовки кадрів для органів прокуратури України Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста. Мені був виданий диплом спеціаліста НОМЕР_2 від 30.06.2006. Починаючи з 26 липня 2006 року і по теперішній час працює в органах прокуратури України, має безперервний загальний стаж роботи станом на дату звернення до Головного управління ПФУ в Київський області, тобто станом на 04.08.2023 - 21 рік 10 місяців 10 днів, у тому числі на посадах прокурорів - 17 років 10 днів. Зазначений стаж роботи підтверджує копіями трудової книжки НОМЕР_3 та диплома спеціаліста НОМЕР_2 від 30.06.2006.

Позивач вважає, що враховуючи норми діючого законодавства, що застосовується відповідачами, скасування законодавчих гарантій пенсійного забезпечення прокурорів за спеціальним законом за ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» є обмеженням його соціальних прав, що відповідно до зазначених вимог законодавства є недопустимим.

Наполягає, що скасування відповідно до пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 його права на отримання пенсії за вислугу років та змін до Закону України «Про прокуратуру» призвело до ситуації, в якій позивач, пропрацювавши до досягнення встановленої законом вислуги років та сплативши максимальний розмір внесків до системи пенсійного забезпечення, позбавлений права на пенсію за вислугу років, лише на тій підставі, що до відповідного законодавства внесені зміни, якими звужено його права та погіршено соціальні гарантії. Така відмінність у ставленні до прокурорів, які пропрацювали в цьому правоохоронному органі все своє життя, не може бути визнана виправданою як з точки зору об`єктивних та розумних обґрунтувань, так і з підстав прямої невідповідності Конституції України та практиці ЄСПЛ.

24.08.2023, ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

23.11.2023 судом отримано відзив від відповідача -1 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, який заперечує проти заявлених позовних вимог та зазначає, що надана позивачем заява від 04.08.2023 була розглянута в порядку екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області та рішенням від 11.08.2023 № 39 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років з огляду на те, що 15.07.2015 набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» №1697, відповідно до пункту 1 підпункту 3 розділу XII Прикінцевих положень якого визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» №1789 (крім пункту 8 частини 1 статті 15, частини 4 статті 16, абзацу 1 частини 2 статті 46-2, статті 47, частини 1 статті 49, частини 5 статті 50, частин 3, 4, 6 та 11 статті 50-1, частини 3 статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів).

Відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. № 1697-VII (далі - Закон № 1697) ч. 1 ст. 86 (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років), прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їх місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення а призначенням пенсії.

Отже, з 15.07.2015 відсутні підстави для призначення пенсії за вислугу років у відповідності до статті 50-1 Закону №1789, як зазначає позивач у своїх позовних вимогах. На момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії Законом №1697 визначено спеціальний вид пенсійного забезпечення для працівників органів прокуратури України.

Згідно спірному рішенню від 11.08.2023 про відмову у призначені пенсії встановлено, що на момент звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років його вислуга років складає 19 роки 05 місяці 08 днів, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів 17 років 00 місяці 08 днів. Тобто, станом на дату звернення позивача до Пенсійного фонду необхідними умовами для призначення йому пенсії за вислугу років були: а) стаж за вислугу років не менше 25 років; б) стаж на посадах прокурорів 15 років та як вбачається з матеріалів справи, станом на день звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, а саме: 04.08.2023 його стаж за вислугою років, складає 19 років 05 місяців, у тому числі стаж на посадах прокурора 17 років 00 місяців 08 дів, у зв`язку із чим позивач не мав вислуги років 25, що є обов`язковою умовою для призначенні пенсії відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII.

Також, відповідач-1 посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 58 Конституції України, враховуючи дію законів у часі, правовідносини, що виникли у даній справі регулюються саме Законом №1697, а положення статті 50-1 Закону №1789 не можуть бути застосовані, тому що, втратили чинність на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Відповідач-1 вказуючи на практику Верховного Суду, серед вказаних, на постанови від 18.03.2020 у справі № 310/7064/16-а, від 14.03.2021 у справі №452/208/17, наполягає на відсутності звуження пенсійним органом конституційних прав позивача спірним рішенням.

Відповідач-1 додав також, що відповідно до ч.6 ст. 86 Закону № 1697 до вислуги років, що дає право на пенсію за цією статтею половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання. Згідно диплому від 30 червня 2006 року, виданого Національною юридичною академією України імені Ярослава Мудрого та додатку до нього, позивач у 2001 році вступив до Української юридичної академії та в 2006 році закінчив навчання за спеціальністю право/правознавство та отримав кваліфікацію юрист-спеціаліст. Як передбачається законодавством, відповідач -1 зарахував до стажу позивача, який надає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону № 1697 половину строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання та позивач не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років, а отже, у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону №1789 (у вказаній редакції).

Відповідач-1 в задоволенні позову просить суд відмовити.

01.12.2023 до суду надійшов відзив від відповідача -2 Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому не визнає позовні вимоги, наполягає на тому, що відповідно до ч. 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Позивач звернувся із заявою щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та відповідно наданих до заяви документів про стаж (ідентифікаційний номер, трудова книжка довідки про стаж, військовий квиток) стаж вислуги років заявника становить 19 років 05 місяців 08 днів та стаж роботи на посадах прокурорів 17 років 00 місяців 08 див. За доданими документами до вислуги років зараховано всі періоди роботи та враховуючи положення чинної на день звернення статті 86 Закону № 4607 вважає обґрунтованою відмову в призначенні спірної пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного стажу, який дає право н пенсію за вислугу років (25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів в не менше 15 років).

Відповідач 2 в задоволенні позву просить суд відмовити.

В поданих до суду 07.12.2023 відповідях на відзиви відповідачів позивач наполягав на задоволенні позову з аналогічних підстав викладених в позовній заяві, відзиви відповідачів просить суд визнати безпідставними.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянин України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Позивач 04.08.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою № 4834 за призначенням пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 12.07.2001) при наявності стажу роботи 20 років та розрахунку пенсії в розмірі 90% відсотків від місячної заробітної плати.

До заяви за призначенням пенсії позивач додав копії паспорта, довідки про присвоєння ідентифікаційного коду, трудової книжки, диплома про вищу освіту, а також довідок про складові заробітної плати/грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років) та про складові заробітної плати (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), виданих Офісом Генерального прокурора 02.08.2022 за № 21-153 зп.

За принципом екстериторіальності заява позивача розглянута Головним управлінням ПФУ в Запорізькій області та рішенням № 39 від 11.08.2023 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії із посиланням на норму ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», яка передбачає, що пенсія призначається незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві повідомлено позивача про прийняте рішення № 39 від 11.08.2023 листом від 15.08.2023 №2600-0209-8/159206.

Не погоджуючись із правомірністю прийняття відповідачем-1 спірної відмови, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання її протиправною, скасування рішення та зобов`язання відповідача-2 вчинити певні дії.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За змістом пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Питання пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури було врегульоване положеннями статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, частина перша якої встановлювала, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку; пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії; за кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Разом із тим, 15 липня 2015 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

У свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, частиною першою статті 86 Закону №1697-VII встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років 04.08.2023 року, тому на день звернення він повинен мати 25 років вислуги років та стажу роботи на посадах прокурорів на менше 15 років.

Судом встановлено, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії на 04.08.2023 до стажу роботи ОСОБА_1 входить половина строку навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого за спеціальністю «Правознавство» - 2 роки 5 місяців та робота в органах прокуратури (на посадах помічника прокурора Святошинсього району м. Києва та слідчого прокуратури Святошинського району м. Києва, старшого слідчого та слідчого в особливо важливих справ прокуратури м. Києва, старшого прокурора, прокурора, заступника начальника відділу Генеральної прокуратури України, прокурора, заступника начальника відділу та начальника відділу Офісу Генерального прокурора - 17 років 00 місяців 08 днів. Відповідно загальний стаж складає 19 років 05 місяців 08 днів.

Суд зазначає, що відповідачем-1 зараховано до стажу передбачені законодавством половина строку навчання.

Відтак, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії від 04.08.2023 року вислуга років становить 19 років 05 місяців 08 днів, з яких 17 років 00 місяців 08 днів стаж на посадах прокурорів. Таким чином позивач не має необхідного стажу вислуги років (25 років) для призначення пенсії.

Суд зазначає, що позивач в свою чергу невірно обраховує загальний стаж, включаючи до нього окрім стажу на посаді прокурора також повний стаж за період навчання, хоча за законодавством зарахуванню підлягає половина такого строку.

Однієї з обов`язкових умов для призначення пенсії відповідно до частини 8 статті 86 Закону України №1687 зі змінами право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, а якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед звернення за призначенням пенсії.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на день звернення до відповідача-2 за призначенням пенсії працює на посаді (наказ №277у від 26.03.2021) заступника начальника відділу організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтриманням обвинувачення в органах прокуратури управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях щодо організованої злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та транснаціональною злочинністю Офісу Генерального прокурора.

З доводів позовної заяви вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-XII, позивач пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

Суд вважає вказані доводи позивача безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-XII (в редакції, яка діяла до 1 жовтня 2011 року) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права.

При цьому спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов`язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.

Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, освітні, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

Частиною 5 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-XII (в редакції, яка діяла до 1 жовтня 2011 року) передбачено, що до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право виникло раніше).

За встановлених обставин, позивач станом на 1 жовтня 2011 року не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у позивача не виникло права на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-XII (у вказаній вище редакції).

Оскільки позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Суд враховує, що правова позиція щодо застосування норм матеріального права у аналогічних правовідносинах вже була неодноразово викладена Верховним Судом у постановах від 14.03.2021 у справі №452/208/17, від 18.03.2020 р. у справі №310/7064/16-а, від 23.04.2019 р. у справі № 766/12481/16-а, від 10.10.2019 р. у справі № 265/3516/17, від 04.12.2019 р. у справі №747/559/17, від 20.12.2018 р. у справі № 346/5810/16-а, від 10.07.2018 р. у справі №211/5697/16-а, від 10.05.2018 р. у справі №358/1830/16-а, від 20.02.2018 р. у справі № 372/2909/17, від 21.02.2018 р. у справі № 211/3177/17, від 05.07.2018 р. у справі № 740/500/17, від 26.07.2018 р. у справі № 591/2314/16-а, а також Верховним Судом України в постанові від 24.05.2016 р. у справі № 33/6710/15-а.

Згідно з ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні цієї справи суд виходить з конституційного принципу незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, який сформульований, зокрема, у рішеннях Конституційного Суду України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях цього Суду від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, а також від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, згідно з висновком, що міститься у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин (особа отримала право на застосування стосовно себе цього акта або його положень та фактично розпочала процес реалізації відповідного права). У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, суб`єкт владних повноважень під час розгляду питання, пов`язаного з реалізацією особою свого права, зокрема, права на соціальний захист, зобов`язаний застосовувати той закон або інший нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення відповідних правовідносин між особою та державною, в особі її уповноважених органів.

Отже, за наведених вище обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог, спірні рішення суд вважає правомірними, підстав для їх скасування судом не встановлено.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 139 КАС України, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, враховуючи, що у задоволенні позову позивачу відмовлено, тому понесені ним судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 139, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.