Справа № 420/21817/23
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2024-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/21817/23
Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І

Дата і місце ухвалення 18.03.2024р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 р. у справі №420/21817/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року громадянин ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 11.07.2023 року №108-23 про позбавлення його додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 11.07.2023 року №108-23 про позбавлення громадянина ОСОБА_2 додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт вказував на те, що висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та безпідставними, оскільки формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення. На думку відповідача, відсутність письмового повідомлення позивача, про наявність підстав для втрати чи позбавлення його додаткового захисту, не вплинуло на результат розгляду питання позбавлення його додаткового захисту, оскільки з огляду на факти встановлені постановою суду, яка набрала законної сили, та мають преюдиційне значення, позивач своїми діями вчинив спробу незаконного перетину державного кордону України, що є ознаками нелегальної міграції. Апелянт вказав на те, що однією із загроз національній безпеці є нелегальна міграція, яка включена до поточних та прогнозованих загроз національної безпеки та національних інтересів України з урахуванням зовнішніх та внутрішніх умов (п. 10 Стратегії).

За таких обставин, апелянт вважає, що рішення від 11.07.2023 № 108-23 про позбавлення додаткового захисту громадянина ОСОБА_2 прийнято у відповідності чинного законодавства.

З огляду на зазначене апелянт просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог громадянину ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Афганістану.

Рішенням Державної міграційної служби України від 14.06.2017 року №249-17 відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ОСОБА_1 визнано особою, яка потребує додаткового захисту.

11.07.2023 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №108-23 про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту.

Підставою прийняття зазначеного рішення стало встановлення факту скоєння даною особою адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 «Незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України» КУпАП.

Так, у рішенні Державної міграційної служби України №108-23 від 11.07.2023 року зазначено, що процедуру позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту ініційовано Головним управлінням ДМС в Одеській області у зв`язку із надходженням клопотання ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03.07.2023 року № 21/10982-23-Вих щодо припинення додаткового захисту.

Як зазначив відповідач, з надісланих матеріалів слідує, що 28.09.2021 року

Відповідно до статей 3 та 5 Угоди між Україною та Європейським співтовариством про реадмісію осіб, у міжнародному пункті пропуску «Угинів-Долгобмчув» на території Сокальської об`єднаної територіальної громади Червоноградського району Львівської області представниками прикордонної варти Республіки Польща передано Гул Мохаммад ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уповноваженим посадовим особам відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 . У рішенні зазначено про встановлення того факту, що ОСОБА_1 26.09.2021 року незаконно, поза встановленими пунктами пропуску, перетнув державний кордон з України в Республіку Польща в складі групи осіб з метою подальшого слідування до країн Європи, що свідчить про використання каналів нелегально міграції для досягнення цієї мети.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 29.09.2021 року у справі №454/3730/21 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 грн.

На підставі ч. 5 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивач був позбавлений додаткового захисту як особа, яка займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Державної міграційної служби України, позивач оскаржив його до суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на зазначене:

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

За положеннями п.п. 6 та 7 ч. 1 ст. 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Частинами 7-10 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту може бути клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.

Уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

У поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до ч. 14 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як зазначено вище, позивач рішенням Державної міграційної служби України від 11.07.2023 року № 108-23 був позбавлений додаткового захисту як особа, яка займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України, на підставі ч. 5 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 6, 9, 19 статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; стратегія національної безпеки України - документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки.

Пунктом 5 статті 3 Закону України «Про національну безпеку України» визначено, що загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Указом Президента України від 14.09.2020 року №392/2020 введено в дію Стратегію національної безпеки України.

Відповідно до п. 10, 30 розділу ІІ Поточні та прогнозовані загрози національній безпеці та національним інтересам України з урахуванням зовнішньополітичних та внутрішніх умов Стратегії національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 14 вересня 2020 року №392/2020, сучасна модель глобалізації уможливила поширення міжнародного тероризму та міжнародної злочинності, зокрема у кіберпросторі, наркоторгівлі, торгівлі людьми, релігійного та ідеологічного фундаменталізму та екстремізму, підживлюваного з-за кордону сепаратизму, нелегальної міграції, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, розповсюдження зброї масового ураження тощо. Зростає кількість порушень міграційного законодавства України іноземцями та особами без громадянства, зокрема вихідцями з держав міграційного ризику, а також залучення цих осіб до протиправної діяльності. Зростає кількість порушень міграційного законодавства України іноземцями та особами без громадянства, зокрема вихідцями з держав міграційного ризику, а також залучення цих осіб до протиправної діяльності.

З подання Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління ДМС України в Одеській області від 05.07.2023 року вбачається, що підставою для проведення відповідної процедури, передбаченої ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» став лист ДСІОБГ ДМС від 04.07.2023 року №8.5/2508-23, з урахуванням листа ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03.07.2023 року №21/10982-23, в якому повідомлено про те, що 28.09.2021 року представниками прикордонної варти Республіки Польща, відповідно до статей 3 та 5 Угоди між Україною та Європейським співтовариством про реадмісію осіб, у міжнародному пункті пропуску «Угинів-Долгобмчув», на території Сокальської об`єднаної територіальної громади Червоноградського району Львівської області було передано Гул Мохаммад ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уповноваженим посадовим особам відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з незаконним, поза встановленими пунктами пропуску, перетину ним державного кордону з України в Республіку Польща в складі групи осіб з метою подальшого слідування до країн Європи. Також зазначено, що постановою Сокальського районного суду Львівської області від 29.09.2021 року у справі №454/3730/21 Гул Мохаммад ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про грубе порушення міграційним органом процедури прийняття оскаржуваного рішення.

Так, процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 р. за № 1146/19884 (далі правила № 649).

Розділом VII Правил № 649 врегульована процедура оформлення втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 7.1 Розділу VII Правил № 649 встановлено, що рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пункту 7.4 Розділу VII Правил № 649, у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

а) реєструє відповідні документи у журналі реєстрації клопотань (додаток 30) та здійснює їх перевірку шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації;

б) у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту).

Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання;

в) готує подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 31). Строк підготовки подання не може перевищувати двох місяців з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в даному випадку Державною міграційною службою України не було дотримано зазначеного порядку та не було сповіщено ОСОБА_1 про наявність підстав для позбавлення його додаткового захисту, не надано йому можливості прийняти участь у розгляді питання про позбавлення його права на додатковий захист та прийнятті рішення за наслідком розгляду вказаного питання.

Відповідачем не забезпечено позивачу право брати участь у розгляді відповідних матеріалів, не забезпечено право надавати пояснення (усні чи письмові) та надавати матеріали, які могли мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання.

Верховний Суд у постанові від 25 липня 2019 року у справі № 826/13000/18 сформулював загальні підходи до оцінки та значення правової процедури у процесі притягнення до відповідальності посадових осіб. Так, у цій постанові Суд визначив, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Суд наголосив, що встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи. Принципи правової процедури вже стали універсальними через рішення Європейського суду з прав людини і поширюються як на процесуальне судочинство, так і на правові процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень під час прийняття відповідних актів стосовно прав, свобод та законних інтересів людини.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що саме собою порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його правомірності, крім випадків, прямо передбачених законом. Зважаючи на міркування розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти як вимоги не до самого акта, а до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на його прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, спричинюють настання дефектних наслідків.

Водночас не кожен дефект акта робить його неправомірним. Фундаментальне порушення це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Стосовно ж процедурних порушень, то вони залежно від характеру можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, але в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його правомірність.

Отже, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Колегія суддів вважає, що повідомлення позивача про розгляд матеріалів про позбавлення його додаткового захисту є гарантією особи на захист, а також на об`єктивний, повний та всебічний розгляд та вирішення питання щодо наявності підстав для позбавлення його права на додатковий захист.

Незабезпечення права особи на участь у прийнятті акта беззаперечно вплинули на можливість платника податків захистити свої права, зокрема, щодо надання відомостей міграційному органу задля правильного установлення обставин та обґрунтованості висновків.

Конституцією України та КАС України прямо передбачений обов`язок суб`єктів владних повноважень дотримуватися принципу належного урядування, відповідно, адміністративні суди під час розгляду та вирішення спорів, що виникають у сфері публічно-правових відносин, мають перевіряти дотримання цього принципу у всіх його аспектах з урахуванням конкретних обставин справи.

Верховний Суд звертав увагу на те, що фактичне застосування принципу належного урядування є своєрідним «маркером» того як в Україні гарантуються статті 1, 3, 6, 8, 19, 55, 56, 124 Конституції України, а суди застосовують частину другу статті 2 КАС України.

У постанові від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 сформульовано правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні; неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень; принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Колегія суддів вважає, що незабезпечення відповідачем права позивача на участь у процесі прийняття рішення та порушення порядку розгляду питання щодо позбавлення позивача права на додатковий захист носить характер суттєвого порушення процедури прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, та свідчить про недотримання суб`єктом владних повноважень принципу належного урядування, що має безумовним наслідком визнання такого рішення незаконним та його скасування.

Згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В свою чергу за вимогами процесуального закону суд має перевірити чи діяв суб`єкт владних повноважень, у тому числі (…) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

В даному випадку оскільки позивач не був поінформований про порушену процедуру позбавлення його додаткового захисту та не мав процесуальної можливості особисто або через уповноваженого представника приймати участь у цій процедурі, надати відповідачу свої пояснення або докази на спростування обставин, які стали підставою для порушення зазначеного питання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України, як суб`єкта владних повноважень, не відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України, та є протиправним.

Враховуючи все вищевикладене колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення поданого позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є скасування судового рішення, а зводяться лише до переоцінки висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук