Справа № 500/3546/24
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/3546/24

11 липня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, у якій позивач просить суд:

визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області щодо відмови у видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01 січня 2021 року, на 01 січня 2022 року, на 01 січня 2023 року та на 01 січня 2024 року;

зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області видати довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року та 01 січня 2024 року, виходячи з розміру суддівської винагороди судді місцевого суду з відповідними доплатами, визначеними у статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VIII застосувавши у розрахунках посадового окладу розмір посадового окладу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року - 2270,00 гривень; на 01 січня 2022 року - 2481,00 гривню; на 01 січня 2023 року - 2684,00 гривні та 01 січня 2024 року - 3028,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що працював суддею Кременецького районного суду Тернопільської області. З 04.10.2016 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України в Тернопільській області, як суддя у відставці та отримує щомісячне довічне грошове утримання у відсотковому розмірі грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. Позивач звертався до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області з заявами про отримання довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи: з базового посадового окладу судді місцевого суду, визначеного із застосуванням Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з розрахунку прожиткового мінімуму в розмірі 2270 грн; з базового посадового окладу судді місцевого суду, визначеного із застосуванням Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з розрахунку прожиткового мінімуму в розмірі 2481 грн; з базового посадового окладу судді місцевого суду, визначеного із застосуванням Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з розрахунку прожиткового мінімуму в розмірі 2684 грн; з базового посадового окладу судді місцевого суду, визначеного із застосуванням Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з розрахунку прожиткового мінімуму в розмірі 3028 грн.

Відповідач відмовив у видачі такої довідки, виходячи з того, що статтею 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді встановлений у розмірі 2102 грн. З огляду на викладене, позивач вважає свої права порушеними, тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 04.06.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

18.06.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Зазначає що, Законом України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду, який становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Також зауважує, що норма частини третьої статті 135 Законом України "Про судоустрій і статус суддів" є бланкетною, оскільки встановлює лише кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу судді місцевого суду (30), але не встановлює розміру прожиткового мінімуму, який необхідний для цього.

Крім цього, статтею 7 Закону № 3460-ІХ визначено у 2024 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 гривні. Тому, для обчислення базового посадового окладу судді правильно застосовано розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2102 грн.

Згідно з положеннями статті 149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідач при видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходив з встановленого прожиткового мінімуму, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102 гривні, та, відповідно, вважає свої дії правомірними. Просив у задоволенні позову відмовити.

03.07.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з кожним роком у 2022, 2023, 2024 роках збільшувався у розмірах зазначених у Законах про Державний бюджет на відповідні роки, однак щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці нараховувалось з величини 2102 гривні. Отже на думку позивача, відбулось звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод на отримання належного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці

Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , з 09.04.1990 по 09.2016 працював суддею Кременецького районного суду Тернопільської області.

З 04.10.2016 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області як суддя у відставці Кременецького районного суду Тернопільської області та отримує щомісячне довічне грошове утримання у відсотковому розмірі грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

З метою проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці, 04.12.2023 позивач звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області з заявою про видачу довідки для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з базового посадового окладу судді місцевого суду за 2021 рік у відповідності до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», згідно якого прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2021 року становив 2270 гривень; за 2022 рік, у відповідності до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2022 року становив 2481 гривня; за 2023 рік, у відповідності до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2023 року становив 2684 гривні.

Територіальним управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області листом від 26.12.2023 за № 03-1093/23 повідомлено позивача, що посадовий оклад судді місцевого загального суду протягом 2020 - 2023 років не змінювався.

В подальшому 24.01.2024 позивач звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області із заявою про видачу довідки для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з базового посадового окладу судді місцевого суду на 2024 рік у відповідності до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», яким встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2024 року - 3028,00 гривень.

За результатами розгляду заяви, листом Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області від 06.02.2024 за №03-306/24 позивачу відмовлено у видачі довідки для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб у відповідності до абзацу З статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Зазначено, що довідка про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 11.03.2020 року № 118 відповідає суддівській винагороді судді, який займає штатну посаду в місцевому загальному суді та є актуальною і що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2024 року складає 2102 гривні.

Вважаючи протиправними такі дії відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті спору, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

В статті 43 Конституції України, серед іншого визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці на підставі частини 3 статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на 2 відсотки грошового утримання судді.

Частинами 4, 5 статті 142 Закону №1402-VIII встановлено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відтак, розмір отримуваного суддею у відставці щомісячного довічного грошового утримання залежить від розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. І при цьому, у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Частиною першою статті 4 Закону №1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (частина друга статті 4 Закону №1402-VIII).

Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII (в редакції Закону №1774-VIII) передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня - 2270 грн. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено у 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня у розмірі 2481 грн. В статті 7 Закону України «Про Держаний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року встановлено в розмірі 2684 грн. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» передбачено, що в 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня становить 3028 грн.

Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України від 15 липня 1999 року №966-XIV «Про прожитковий мінімум» (далі - Закон №966-XIV).

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону №966-XIV).

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

У змісті наведеної норми Закону №966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.

Приписами статті 4 Закону №966-XIV передбачено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» разом із встановленням на 01 січня 2021 року прожиткових мінімумів, у тому числі для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн., був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн.

Аналогічні норми містяться в законах України про Державний бюджет на 2022, 2023 та 2024 роки (абзац 5 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»).

Таким чином, цими нормами фактично змінено складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Натомість, Законом №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», тобто цим законом судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

До 2021 року відповідачем для розрахунку базового розміру посадового окладу судді застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року, як це передбачено статтею 135 Закону №1402-VIII.

Суд зазначає, що зміни до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, наведений у позовній заяві, а також до Закону №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму, не вносилися, тож відсутні законні підстави для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди.

Суд наголошує, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які мають пріоритет стосовно пізніших положень законів України про Державний бюджет України на 2021-2024 роки.

Закони України про Державний бюджет України на 2021-2024 роки не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Наведене свідчить, що при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а положення Закону №966-XIV вважати загальними нормами (lex generalis).

На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Отже, Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач Територіальне управління Державної судової адміністрації в Тернопільській області неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Така правова позиція щодо застосування статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» викладена у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі №360/503/21, 22 червня 2023 року у справі №400/4904/21, від 12 липня 2023 року у справі №140/5481/22 та від 24 липня 2023 року в справі №280/9563/21.

З огляду на викладене суд вважає, що зміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено: на 01 січня 2021 року - 2270,00 грн; на 01 січня 2022 року - 2481,00 грн; 01 січня 2023 року - 2684 грн; 01 січня 2024 3028 грн, - на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена, а саме на прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн. згідно з положенням абзацу 5 статті 7 Закону №1082-IX, абзацу 5 статті 7 Закону №1928-IX, абзацу 5 статті 7 Закону №2710-IX, абзацу 5 статті 7 Закону №3460-IX, не є правомірною.

Отже, для реалізації права позивача на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у зв`язку із зміною (збільшенням) базового посадового окладу судді місцевого суду з 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023 та 01.01.2024 року, слід зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду на підставі частини 2 статті 130 Конституції України, частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та абзацу четвертого статті 7 законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач за подання даної позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 1211.20 грн згідно квитанції про оплату від 31.05.2024, а отже, такі судові витрати підлягають до відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01 січня 2021 року, на 01 січня 2022 року, на 01 січня 2023 року та на 01 січня 2024 року;

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року та 01 січня 2024 року, виходячи з розміру суддівської винагороди судді місцевого суду з відповідними доплатами, визначеними у статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосувавши у розрахунках посадового окладу розмір посадового окладу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року - 2270,00 грн; на 01 січня 2022 року - 2481,00 грн; на 01 січня 2023 року - 2684,00 грн та 01 січня 2024 року - 3028,00 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області сплачений судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 11 липня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Грушевського, 6, м. Тернопіль, 46001, ).

Головуючий суддя Мірінович У.А.