Справа № 420/1611/24
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2024-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/1611/24
Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №337 від 28.11.2023 року про призупинення виплати грошового забезпечення за самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати додаткової грошової винагороди в повному обсязі ОСОБА_1 за листопад 2023 року відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду на підставі Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 за листопад 2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що дії керівництва військової частини є протиправними та незаконними. Вказує, що визнаючи наказом позивача таким, що самовільно залишив військову частину, відповідачем порушено положення ч.2 ст. 24 Закону № 2232-ХІІ та Порядку № 260. Видання командиром військової частини наказу, яким особа визнається такою, що самовільно залишила військову частину чи місце служби, чинним законодавством не передбачено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що за результатом розгляду адміністративного протоколу і дослідивши всі матеріали та обставини справи суддя Миколаївського районного суду Миколаївської області виніс постанову від 20 грудня 2023 року у справі № 945/2921/23, якою вирішено провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП закрити, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Не чекаючи рішення суду командир військової частини позбавив ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди за листопад 2023 року. Разом з тим, 28.11.2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 винесено наказ № 337, яким призупинено з 28 листопада 2023 року виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за самовільне залишення військової частини. Як зазначає апелянт, з жодними матеріалами службового розслідування ОСОБА_1 не було ознайомлено. За відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення. Отже, визнаючи наказом позивача таким, що самовільно залишив військову частину 28.11.2023 року, відповідачем порушено положення ч.2 ст.24 Закону № 2232-ХІІ та Порядку №260. Апелянт зазначає, що єдиним належним та допустимим доказом вчинення особою адміністративного чи кримінального правопорушення може бути постанова/вирок суду про визнання цієї особи винною у вчиненні такого правопорушення, яка/який набрала/в законної сили. Видання командиром військової частини наказу, яким особа визнається такою, що самовільно залишила військову частину чи місце служби, чинним законодавством не передбачено. Вказує, що факт самовільного залишення позивачем не знайшов свого підтвердження під розгляду судової справи № 945/2921/23, оскільки існували об`єктивні поважні причини невчасного прибуття до військової частини, про що було повідомлено командування.

08 травня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 (а.с.17-24), ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Командир Військової частини НОМЕР_1 прийняв наказ (по стройовій частині) від 11.11.2023 №320 (а.с.68), яким наказано вважати таким, що вибуває у щорічну відпустку матроса ОСОБА_1 з 13 по 27.11.2023.

Командир Військової частини НОМЕР_1 склав довідку-доповідь від 28.11.2023 №1149/45/1925 (а.с.48-49) за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця матроса ОСОБА_1 28.11.2023.

Командир Військової частини НОМЕР_1 прийняв наказ (по стройовій частині) від 28.11.2023 №337 (а.с.13, 61), яким наказано, відповідно до пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, призупинити з 28.11.2023 виплату грошового забезпечення за самовільне залишення військової частини матросу ОСОБА_1 . Підстава: доповідь-довідка за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 матроса ОСОБА_1 від 28.11.2023 сержанта ОСОБА_2 (а.с.60).

Командир Військової частини НОМЕР_1 прийняв наказ (по стройовій частині) від 29.11.2023 №338 (а.с.63), яким наказано, відповідно до пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, поновити з 29.11.2023 виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 . Підстава: доповідь-довідка сержанта ОСОБА_2 (а.с.62).

Посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 складено акт службового розслідування від 30.11.2023 (а.с.54-59) за фактом не прибуття з відпустки матроса ОСОБА_1 .

А вказаному акті викладені висновки службового розслідування та встановлено, що матрос ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем за мобілізацією, з 28.11.2023 по 29.11.2023, без поважних причин не своєчасно повернувся з відпустки до військової частини НОМЕР_1 та ухилився від проходження військової служби в умовах воєнного стану, тобто своїми діями допустив порушення військової дисципліни, підстави для своєчасного повернення визнані як неповажні.

До акту розслідування долучено пояснення:

-т.в.о. командира інженерного взводу Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 (а.с.64-65) у яких зазначено, що останній 25.11.2023 подзвонив ОСОБА_1 та попередив його про вчасне прибуття з урахуванням погодних умов. 27.11.2023 та 28.11.2023 телефон ОСОБА_1 було вимкнено, провину він визнав;

-сапера інженерного взводу Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 (а.с.66), де останній зазначає, що був свідком прибуття до частини ОСОБА_1 29.11.2022 о 07:30;

- ОСОБА_1 (а.с.67), у яких зазначено, що 28.11.2023 він не прибув до військової частини у зв`язку з погодними умовами.

У акті від 30.11.2023 викладено пропозиції щомісячну премію за листопад 2023 не нараховувати, грошове забезпечення за 1 добу (28 листопада 2023 року) не виплачувати.

У подальшому, Миколаївський районний суд Миколаївської області прийняв постанову від 20.12.2023 по справі №945/2921/23, розглянувши матеріали, які надійшли з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП де зазначив, що погані погодні умови та перекриття деяких шляхів сполучення між містами, суд визнає поважними причинами, які зумовили несвоєчасне прибуття військовослужбовця до місця служби з відпустки та постановив провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП закрити, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

При цьому, матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 до Миколаївського районного суду Миколаївської області від 29.11.2023 (а.с.73) у якій позивач вказує, що свою провину визнає, щиро кається.

Так, вважаючи спірний наказ та бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 протиправними, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ є правомірним та не підлягає скасуванню.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, зважаючи, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.11.2023 №337 встановлено факт самовільного залишення позивачем місця служби, відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період самовільного залишення служби.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами 2-4 статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Надаючи оцінку спірному наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.11.2023 №337, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.21 Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 29 листопада 2018 року №604, про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової військової служби), невихід без поважних причин на службу, нез`явлення з відрядження, відпустки, закладу охорони здоров`я, нез`явлення у разі призначення або переведення до нового місця служби командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням, усно - протягом доби з моменту, коли стало відомо про факт порушення, а протягом доби з моменту надання усної доповіді - письмово.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог вказаного Положення визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказ Міністра оборони України від 10.04.2009 №170.

Згідно з абз.2 п.1.4. Розділу 1 цієї Інструкції до загального строку військової служби не зараховується час відбування військовослужбовцем такого покарання, як арешт (крім випадків передбачених статтею 55 Кримінально-виконавчого кодексу України), відбування покарання в дисциплінарному батальйоні та строк самовільного залишення військової частини або місця служби, а також строк, під час якого військовослужбовець дезертирував із Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту або добровільно здався у полон, який визначається згідно з наказом посадової особи про вибуття військовослужбовця до місць відбування покарання у вигляді арешту чи тримання в дисциплінарному батальйоні і про його прибуття, а також про строк самовільного залишення ним військової частини чи місця служби. Витяги із цих наказів або витяги із Єдиного реєстру досудових розслідувань залучаються до особових справ військовослужбовців та є підставою для внесення відповідних записів до облікових документів військовослужбовців.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання вказаних норм, у зв`язку з виявленням факту самовільного залишення місця служби позивача, т.в.о. командира інженерного взводу Військової частини НОМЕР_1 командиру Військової частини НОМЕР_1 надано рапорт від 28.11.2023 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.11.2023 №337 позивачу призупинено виплату грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини з 28.11.2023.

Отже, спірним наказом встановлено факт самовільного залишення позивачем місця служби і він є розпорядчим документом, для внесення відповідних відомостей про військову службу військовослужбовця до його облікових документів.

Колгія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджується перебування позивача 28.11.2023 поза місцем служби, що підтверджено результатами службового розслідування відображеного в акті 30.11.2023.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені нормативні акти не визначають, що облік факту відсутності військовослужбовця на службі у зв`язку з самовільним залишенням ним частини чи місця служби має здійснюватися виключно після проведення відносно такого військовослужбовця службового розслідування, чи провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 172-11 КУпАП, чи досудового розслідування або судового розгляду у кримінальному провадженні за ст. 407 КК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірний наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.11.2023 №337 в частині встановлення факту самовільного залишення позивачем місця служби є правомірним та не підлягає скасуванню.

Щодо наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.11.2023 №337 в частині призупинення виплати грошового забезпечення з дня самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини з 28.11.2023, колегія суддів зазначає.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі-Порядок №260).

Відповідно до абз.9, 10 п.15 Розділу 1 Порядку №260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

При цьому, саме командир військової частини, який користується усією повнотою дисциплінарної влади стосовно підлеглих йому військовослужбовців, уповноважений контролювати дотримання військової дисципліни у військовій частині, своєчасно виявляти факти порушення військової дисципліни та встановлювати винних у цьому осіб, а в разі виявлення в діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення зобов`язаний повідомляти про це орган досудового розслідування.

Аналогічну за своїм змістом правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2023 року у справі №420/8263/22.

Абзацом 2 п.5 розділу XVI Порядку №260 визначено, що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються у випадках невиходу на службу без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Таким чином, зважаючи, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.11.2023 №337 встановлено факт самовільного залишення позивачем місця служби, відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період самовільного залишення служби.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик