Справа № 320/21156/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2024 року № 320/21156/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач) з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (далі по тексту також відповідач, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №493 від 28.04.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки ОСОБА_2 ;

- скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 20.01.2023 про скасування посвідки на постійне проживання громадянину Ісламської Республіки ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 14.06.2023, видану громадянину Ісламської Республіки ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що він є громадянином Ісламської Республіки ОСОБА_3 та 14.06.2013 отримав посвідку на постійне проживання в Україні, підставою для видачі якої було возз`єднання сім`ї (шлюб з громадянкою України). Проте, спірним рішенням позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в України та посвідку на проживання на підставі подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, в якому зафіксовано, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, а укладений з громадянкою України шлюб є фіктивним.

Позивач стверджує, що ним не вчинялося жодних протиправних дій на території України, оскільки він приїхав для навчання, створення сім`ї та для постійного проживання в Україні; до кримінальної відповідальності не притягувався, непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває; рішення про визнання шлюбу фіктивним відсутнє. Також позивач зазначає, що він одружився вдруге на громадянці України 13.04.2024.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.07.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що спірним рішенням позивачу було скасовано дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання у зв`язку з надходженням від Служби безпеки України подання від 29.03.2023 №51/9/2-42897 про скасування позивачу дозволу на імміграцію, в якому зазначено, що діяльність та перебування ОСОБА_1 може становити загрозу національній безпеці України.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідачем подано клопотання про в якості залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Служби безпеки України, мотивоване тим, що встановлення у діяльності позивача дій, які становлять загрозу національній безпеці України, віднесено до компетенції СБУ.

Згідно з частиною другою статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Відповідно до частини четвертої статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Відповідно до статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2229-XII «Про Службу безпеки України» (далі по тексту також Закон №2229) на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Пунктом 13 статті 24 Закону №2229 визначено, що СБУ відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Згідно з частиною першої статті 5 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є СБУ.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» завданнями контррозвідувальної діяльності є: добування, аналітична обробка та використання інформації, що містить ознаки або факти розвідувальної, терористичної та іншої діяльності спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на шкоду державній безпеці України; протидія розвідувальній, терористичній та іншій діяльності спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на шкоду державній безпеці України; розроблення і реалізація заходів щодо запобігання, усунення та нейтралізації загроз інтересам держави, суспільства та правам громадян.

Водночас положеннями статті 6 Закону №2491 визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:

1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, (далі по тексту також - Положення № 360) таким центральним органом виконавчої влади є Державна міграційна служба України (ДМС).

Пункт 4 Положення № 306 визначає, що ДМС відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, приймає рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що до повноважень СБУ належить право порушувати питання про скасування дозволу на імміграцію. Натомість прийняття рішення щодо скасування такого дозволу здійснює спеціально уповноважений орган, яким у цій справі є ГУ ДМС в м. Києві та Київській області.

Саме ГУ ДМС в м. Києві та Київській області реалізує повноваження і завдання щодо державної політики у сфері міграції (імміграції та еміграції), зокрема вивчає подання щодо скасування дозволу на імміграцію та самостійно приймає рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Відтак клопотання про залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог має бути належним чином обґрунтоване заявником.

Представник відповідача вважає, що оскільки питання про скасуванні дозволу на імміграцію в Україну позивачеві ініційоване Службою безпеки України, для забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи необхідно залучити третю особу до участі у справі.

Суд зауважує, що предметом спору у даній справі є рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку з чим вказані спірні правовідносини виникли між позивачем та відповідачем і підлягають вирішенню та врегулюванню судом саме між вказаними сторонами.

Крім того, відповідачем не обґрунтовано, як саме рішення у справі може вплинути на права, інтереси або обов`язки Служби безпеки України.

Враховуючи означене, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання відповідача та відсутність підстав для його задоволення.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначено про надання до суду доказів, які, на переконання позивача, повністю спростовують позицію відповідача по справі та підтверджують юридичний факт, оскільки доводи СБУ щодо перебування батька позивача на керівній посаді у Міністерстві оборони Ісламської Республіки Іран (Корпус вартових Ісламської революції) спростовується його свідоцтвом про смерть 20.10.2020.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки ОСОБА_3 , що підтверджується паспортом НОМЕР_2 .

З матеріалів справи вбачається, що 11.03.2011 між позивачем, громадянином Ісламської Республіки ОСОБА_2 , та громадянкою України ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

З 06.11.2012 позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_4 , дійсною до 15.08.2014.

Солом`янським районним відділом Головного управління ДМС України в м. Києві 28.05.2013 видано позивачу дозвіл на імміграцію в Україну, дійсний до 28.05.2014.

ГУ ДМС у м. Києві рішенням від 10.06.2013 позивачу було скасовано посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_5 /84944/72/2013.

14 червня 2013 року позивач був документований посвідкою на постійне проживання в Україні ІН004313, виданої органом 8001.

Рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 28.04.2023 №493 громадянину Ісламської Республіки ОСОБА_2 на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 28.05.2013. Видана на підставі означеного дозволу посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 14.06.2013 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі по тексту також - Закон №3773), «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-ІІІ (далі по тексту також - Закон №2491), Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання у сфері імміграції» від 26.12.2002 №1983 (далі по тексту також - Порядок №1983).

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 3773 іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Частиною третьою статті 3 Закону № 3773 передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

За змістом частини п`ятнадцятої статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі статтею 2 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 Закону №3773 передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з частинами першою третьою статті 4 Закону №2491, який діяв на момент надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів:

1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України;

2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України;

3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;

4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;

5) особи, які раніше перебували в громадянстві України;

6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти;

8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону №2491, а саме, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію.

Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

З наведених правових норм слідує, шо вчинення іммігрантом дій, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні є підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, яка видана на підставі цього дозволу.

Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16.04.2020 у справі № 495/5105/17, постанова від 13.03.2020 у справі № 805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Указаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.

Отже, рішення ДМС як суб`єкта управлінської діяльності повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами.

Зокрема, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення ДМС, то таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права (не формально).

Для цього законодавець у пункті 23 Порядку № 1983 передбачив, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Тобто, Порядок № 1983 передбачає своєрідний алгоритм дій органів ДМС задля прийняття обґрунтованого рішення.

Суд зауважує, що указана норма Порядку № 1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень, оскільки саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень.

Пунктами 3, 6, 9, 10 частини першої статі 1 Закону України від 21.06.2018 № 2469-VIII «Про національну безпеку України» (далі по тексту також Закон №2469) визначено, що громадська безпека і порядок - це захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз;

загрози національній безпеці України - це явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України;

національна безпека України - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз;

національні інтереси України - це життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 3 Закону № 2469 фундаментальними національними інтересами України є державний суверенітет і територіальна цілісність, демократичний конституційний лад, недопущення втручання у внутрішні справи України.

Частиною п`ятою статті 3 Закону № 2469-VIII передбачено, що загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Стратегія національної безпеки України затверджена Указом Президента України від 14.09.2020 № 392/2020 (далі - Стратегія національної безпеки України).

За змістом частини другої статті 12 Закону № 2469 до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Державна міграційна служба України, Служба безпеки України.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону № 2469 Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина:

1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України;

2) боротьбу з тероризмом;

3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури;

4) охорону державної таємниці.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 26.12.2002 № 374-IV «Про контррозвідувальну діяльність» (далі по тексту також - Закон № 374) спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є Служба безпеки України.

Пунктом 2 частини першої статті 6 Закону № 374 передбачено, що підставами для проведення контррозвідувальної діяльності є виконання визначених законом завдань, зокрема, щодо контррозвідувального захисту органів державної влади, правоохоронних і розвідувальних органів, охорони державної таємниці.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2229 Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Як вже зазначалося судом, статтею 2 Закону № 2229 визначено, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Згідно з пунктом 13 статті 24 Закону № 2229 Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Отже, саме СБУ наділена компетенцією надавати оцінку наявності у діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також повноваженнями щодо вжиття заходів превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України, тим більше в умовах воєнного стану.

Верховний Суд у постанові від 14.04.2020 у справі №480/296/19 наголошував, що подання спеціально уповноважених органів про скасування особі дозволу на імміграцію не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства, на відміну від рішення органу ДМС. Тож обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, як суб`єктом управлінської діяльності, який на підставі цього подання приймає рішення, що є предметом перевірки у адміністративному судочинстві.

У свою чергу, рішення ДМС як суб`єкта управлінської діяльності повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2024 по справі № 260/5694/22, від 21.02.2024 п справі №500/1254/23, від 11.04.2024 по справі 520/12164/22.

Отже, рішення органів Державної міграційної служби мають відповідати критерію повноти й обґрунтованості, тобто мають прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Дискреційні повноваження дозволяють адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на суб`єктивній оцінці обставин, а не на чіткому приписі норми права.

Як вбачається з матеріалів справи, безпосередньою підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання слугувало подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 29.03.2023 №51/9/2-42897 про розгляд питання щодо прийняття рішення про скасування ОСОБА_1 дозволу на постійне проживання в Україні.

В означеному поданні вказано, що Головним управлінням в ході здійснення контррозвідувальних заходів у міграційній сфері щодо вихідців з країн терористичного ризику отримано інформацію стосовно громадянина Ісламської республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документованого посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 , діяльність якого суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України. За наявною інформацією, ОСОБА_1 підтримує сталі контакти з представниками ОСОБА_5 в Україні та близько знайомий з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який неодноразово попадав в поле зору органів безпеки. Разом з цим, відомо, що батько ОСОБА_1 займає керівну посаду у Міністерстві Оборони Ісламської Республіки Іран «КСІР» (Корпус вартових Ісламської Революції) та має авторитетне становище серед посадовців владних інстанцій зазначеної держави. Також, відповідно до відомостей, отриманих у встановленому Законом порядку, ОСОБА_1 приймає участь у деструктивній діяльності ісламського режиму в Україні шляхом сприяння представникам ІРІ в Україні в організації та фінансуванні заходів, направлених на виявлення та фіксацію осіб з числа іранської діаспори, які засуджують дії влади ІРІ, яка фактично виступає на боці російської федерації та поставляє їй озброєння для використання у збройній агресії проти України. Крім цього, 17.03.2023 проведено контррозвідувальне опитування ОСОБА_1 , під час якого останній підтвердив факт реєстрації фіктивного шлюбу з громадянкою ОСОБА_7 виключно з метою легалізації на території України шляхом документування вказаною посвідкою.

Враховуючи викладене, діяльність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може становити загрозу національній безпеці України, наслідком чого слугувало звернення ГУ СБУ у м. Києві та Київській області з означеним поданням щодо скасування йому посвідки на постійне проживання в Україні.

Відповідно до висновку за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Ісламської Республіки ОСОБА_2 , затвердженого 28.04.2023, відповідач вважав би за доцільне скасувати рішення Солом`янського РВ ГУДМС України в м. Києві та Київській області від 28.05.2013 про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу, скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 14.06.2013.

Висновок мотивований обставинами, зазначеними у поданні Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 29.03.2023 №51/9/2-42897 та з урахуванням того, що на сьогодні Україна перебуває в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», продовженого відповідними Указами Президента України у зв`язку із повномасштабною збройною агресією зі сторони російської федерації.

Крім того, у висновку зазначено, що перевіркою, здійсненою 20.04.2023 за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян встановлено, що відповідно до актового запису про шлюб 20.07.2013 внесено відомості щодо його розірвання на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06.06.2013 у справі №760/8367/13-ц. Зазначене рішення суду не містить інформації щодо визнання шлюбу фіктивним.

У висновку вказано, що інформація, викладена у поданні Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 29.03.2023 №51/9/2-42897 є підставою для скасування іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону №2491.

Факт збройної агресії відносно України з боку рф, окупації та анексії частини її території, захоплення будівель органів влади, незаконної легалізації самопроголошеної влади, закликів до сепаратизму, створення і озброєння незаконних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, поранень та загибелі українських військових та цивільних осіб внаслідок описаних вище подій характеризують суспільно-політичну ситуацію в країні на момент винесення подання.

Наведені обставини є загальновідомим фактом, що знайшов своє відображення і підтвердження у актах національного законодавства та міжнародних актах.

Пунктом 5 Стратегії національної безпеки, ураховуючи фундаментальні національні інтереси, визначені Конституцією України і Закону № 2469-VIII, пріоритетами національних інтересів України та забезпечення національної безпеки визначено, зокрема, відстоювання незалежності і державного суверенітету та відновлення територіальної цілісності у межах міжнародно визнаного державного кордону України.

У пунктах 17-20 цієї Стратегії визначено, що для відновлення свого впливу в Україні рф, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби, а спеціальні служби насамперед рф, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як ззовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність.

Тому суд ураховує контекст політичної та безпекової ситуації в Україні на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Водночас суд вважає за необхідне зауважити, що у питаннях, які стосуються прав людини, суд має виходити із конституційного принципу їх пріоритету та необхідності дотримання міжнародних зобов`язань України у цій сфері, зокрема, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до статті 1 якої договірні сторони зобов`язуються поважати права людини, що гарантовано кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією.

Від цього обов`язку договірна держава може відступити тільки в порядку статті 15 Конвенції, якою передбачено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Про ці заходи будь-яка Сторона у повному обсязі інформує Генерального секретаря Ради Європи про вжиті нею заходи і причини їх вжиття.

З матеріалів справи встановлено, що підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну 28.05.2013 було перебування у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про шлюб від 11.03.2011.

При цьому, відповідачем під час здійснення перевірки 20.04.2023 за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян встановлено, що відповідно до актового запису про шлюб 20.07.2013 внесено відомості щодо його розірвання на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06.06.2013 у справі №760/8367/13-ц.

Тобто, з аналізу означених обставин слідує, що укладений позивачем з громадянкою України шлюб 11.03.2011, який слугував підставою для отримання ним дозволу на імміграцію в Україну, було розірвано після отримання ним дозволу на імміграцію в Україну, виданого 28.05.2013 рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.06.2013 у справі №760/8367/13-ц.

Крім того, у поданні ГУ СБУ в м. Києві та Київській області зазначено, що за наявною інформацією, ОСОБА_1 підтримує сталі контакти з представниками ОСОБА_5 в Україні та близько знайомий з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який неодноразово попадав в поле зору органів безпеки.

Жодних доводів у спростування означених тверджень позивачем не наведено в адміністративному позові.

Щодо зазначених у поданні ГУ СБУ в м. Києві та Київській області обставин зайняття батьком ОСОБА_1 керівної посади у Міністерстві Оборони Ісламської Республіки Іран «КСІР» (Корпус вартових Ісламської Революції) та його авторитетного становища серед посадовців владних інстанцій зазначеної держави, позивач зазначив про смерть його батька 20.10.2020, на підтвердження чого долучив до матеріалів справи копію свідоцтва про смерть ОСОБА_8 (національний номер НОМЕР_6 ) та копію внутрішнього паспорту ІРІ позивача з інформацією про батька Хоссейналі (національний номер номер паспорта НОМЕР_7 ).

Водночас, суд зауважує про відсутність у поданні ГУ СБУ в м. Києві та Київській області інформації щодо часових меж зайняття батьком ОСОБА_1 керівної посади у Міністерстві Оборони Ісламської Республіки Іран «КСІР» (Корпус вартових Ісламської Революції) та його авторитетного становища серед посадовців владних інстанцій зазначеної держави, а тому подані позивачем докази не можуть підтверджувати чи спростовувати викладену у поданні ГУ СБУ в м. Києві та Київській області інформацію стосовно займаної батьком позивача посади та його становища до дати смерті.

Також, відповідно до відомостей, отриманих у встановленому Законом порядку, ОСОБА_1 приймає участь у деструктивній діяльності ісламського режиму в Україні шляхом сприяння представникам ІРІ в Україні в організації та фінансуванні заходів, направлених на виявлення та фіксацію осіб з числа іранської діаспори, які засуджують дії влади ІРІ, яка фактично виступає на боці російської федерації та поставляє їй озброєння для використання у збройній агресії проти України.

При цьому, позивачем жодними доводами не спростовано викладену у поданні ГУ СБУ в м. Києві та Київській області інформацію в цій частині.

Суд зазначає, рішення про скасування дозволу на імміграцію позивачу є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту моралі, прав і свобод інших осіб.

Необхідність скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким скасовано такий дозвіл.

При цьому, суд приймає до уваги, що скасування дозволу на імміграцію є крайнім заходом, який повинен бути необхідним у демократичному суспільстві, відповідати легітимній меті і бути пропорційним (співмірним) до цієї мети, проте, зазначає, що процедура скасування дозволу на імміграцію не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України.

В контексті наведеного при вирішенні спірних відносин береться до уваги військовий стан у державі Україна та пряма військова агресія з боку російської федерації, тому в скасуванні позивачу дозволу на імміграцію була об`єктивна соціальна потреба з метою захисту демократичного суспільства та захисту прав і свобод громадян. Вказаний захід націлений на забезпечення більшої стабільності країни в цілому, тому, на переконання суду, застосований крайній захід впливу щодо позивача є виправданим.

Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства та враховуючи політичну та безпекову ситуацію в Україні як на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення так і на момент винесення означеного судового рішення, у розрізі фактичних обставин справи, зважаючи на підстави, які були вказані у поданні ГУ СБУ в м. Києві та Київській області про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, та наявні у справі докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів відповідача щодо наявності правових підстав, визначених пунктом 3 частини першої статті 12 Закону №2491 для скасування позивачу дозволу на імміграцію в України.

При цьому, суд зазначає, що обставини непритягнення позивача до кримінальної відповідальності, відсутність непогашеної судимості, не перебування в розшуку не нівелюють викладеної у поданні ГУ СБУ у м. Києві та Київській області інформації, а факт перебування позивача у шлюбі на громадянці України з 13.04.2024 не є підставою для скасування спірного рішення.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України у суду відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.