Справа № 206/3406/24
Суддя: Прінь І. П.
Дата ухвалення: 2024-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа 206/3406/24
Провадження 2-а/206/20/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2024 року м. Дніпро

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі секретаря Погребної А.О.,

представника позивача Кучеренко Т.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Курячого А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі адміністративну справу за позовом відділу № 4 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, -

ВСТАНОВИВ:

28 червня 2024 року представник позивача звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із адміністративним позовом про затримання та поміщення до пункту тимчасово перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України з метою забезпечення видворення за межі території України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує та те, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (далі Відповідач), паспорт НОМЕР_1 виданий 15.02.2017, дійсний до 15.02.2022 року, востаннє здійснив в`їзд в Україну у 2015 році та з того часу з України не виїжджав, що підтверджується відсутністю відомостей у системі «Аркан», яка зберігає інформацію за останні п`ять років. До органів та підрозділів ДМС для отримання законного документу для тимчасового або постійного проживання на території України не звертався.

В`їзд на територію України Відповідачем здійснено на підставі ч. 16 ст. 4 Закону України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI.

За фактом порушення строку перебування в Україні уповноваженою службовою особою Самарського відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 винесено постанову від 19.01.2023 про притягнення його адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн.

19.01.2023 року відносно Відповідача прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яким останнього зобов`язано залишити територію України у термін до 18.02.2023 року.

За фактом не виконання зобов`язання покинути територію України у термін до 18.02.2023 уповноваженою службовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 складено постанову від 18.12.2023 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн.

18.12.2023 відносно Відповідача прийнято рішення про примусове видворення з України від 18.12.2023 та того ж дня було йому вручено, але Відповідач не виїхав за межі території України.

Відповідач тривалий час перебуває на території України, без документів на право проживання в Україні та не вживав заходів для легалізації свого перебування в Україні; порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (ухилення від виїзду з України після втрати підстав для перебування в Україні передбачених ч. 16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»); у нього відсутні законні підстави для працевлаштування в Україні, а отже відсутні законні джерела отримання фінансового доходу, що унеможливлює придбання транспортних квитків чи інших проїзних документів а також забезпечення свого перебування та проживання на території України; неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення міграційного законодавства; у нього відсутній документ, що дає право перетину державного кордону України. Усі перелічені обставини є підставою для затримання особи з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Позивач просить суд винести рішення про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина Російької Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на шість місяців, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України. Допустити рішення до негайного виконання.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.06.2024 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду.

Ухвалою суду від 28.06.2024 задоволено клопотання відповідача про забезпечення йому безоплатної правничої допомоги професійного адвоката. Доручено Південно-Східному міжрегіональному центру з надання безоплатної правничої допомоги призначити ОСОБА_1 , що перебуває в умовах ДУ «Миколаївський пункт тимчасово перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України» адвоката для здійснення представництва інтересів в суді за призначенням.

Ухвалою суду від 01.07.2024 зобов`язано відділ № 4 у м. Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області та Державну установу «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України» забезпечити участь професійного адвоката протягом всього судовому розгляду адміністративної справи за позовом відділу № 4 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення видворення за межі території України,.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що народився він в Росії у 1987 році . Його мати померла у 1996 році. З 1999 року він проживає на території України разом з батьком ОСОБА_2 , 1958 р.н. Місце його проживання зареєстровано в АДРЕСА_1 . Навчався у СЗШ №127 м. Дніпропетровська, яку закінчив у 2003 році. Отримав паспорт громадянина Російської Федерації, але з 1999 року постійно проживав на території України. У 2015 році одружився. Фактично постійно проживає з дружиною ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 . Працює на меблевій фабриці неофіційно. 15.02.2017 року отримав в консульській установі в м. Харкові закордонний паспорт громадянина Російської Федерації, зі строком його дії до 15.02.2022 року. 03.03.2022 року він мав отримати в консульстві в м. Харкові новий паспорт, але 24.02.2022 року почалася війна. Він звернувся до Самарського відділу міграційної служби з питання оформлення свого перебування на території України, проте, на той час, йому ніхто нічого не зміг роз`яснити. У 2023 році він пішов до ТЦК, став проходити ВЛК. І тоді його було доставлено до Самарського відділу ДМС, накладено на нього штраф і винесено рішення про примусове повернення до Росії. 17.02.2023 він намагався виїхати до Молдови, але на кордоні його не впустили. Він повернувся назад і одразу пішов до Самарського відділу ДМС, однак йому нічого не роз`яснили, тільки наклали штраф. 26.06.2024 його викликали до відділу ДМС, там його затримали, а 27.06.2024 відправили до Миколаївського центру. Відповідач вказує на те, що він не може бути депортований до Росії, оскільки він побоюється за своє життя.

Представник відповідача адвокат Курячий А.М. подав відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову, вважає його необгрунтованим та безпідставним. Вказує на те, що відповідач з 1999 року постійно проживає на території України, має батька- пенсіонера та дружину. ОСОБА_1 не може бути примусово повернутий до країни походження, оскільки там йому загрожує мобілізація до війська і залучення його до війни з Україною, що для відповідача є неприйнятним. Через це він може зазнати репресій та переслідувань в Росії.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, паспорт НОМЕР_1 виданий 15.02.2017, дійсний до 15.02.2022 року.

Як вказує відповідач, він проживає на території України з 1999 року, місце його проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надав довідку з місця проживання. У 2003 році він отримав базову середню освіту в СЗШ №127 м. Дніпра.

03.11.2015 року відповідач одружився із громадянкою України ОСОБА_4 . Наразі фактично проживає разом з дружиною за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач вказує на те, що відповідач востаннє здійснив в`їзд на територію України у 2015 році та з того часу з України не виїжджав.

За фактом порушення строку перебування в Україні, уповноваженими посадовими особами ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно громадянина Російської Федерації складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН №004214 від 14.10.2022 року за ч.1 ст.203 КУпАП, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 5100 (п`ять тисяч сто) грн. 00 коп.

19.01.2023 року відносно Відповідача прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яким останнього зобов`язано залишити територію України у термін до 18.02.2023 року.

За фактом не виконання зобов`язання покинути територію України у термін до 18.02.2023 уповноваженою службовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 складено постанову від 18.12.2023 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн.

18.12.2023 відносно відповідача прийнято рішення про примусове видворення з України від 18.12.2023 та того ж дня було йому вручено, але відповідач не виїхав за межі території України.

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що новий паспорт громадянина Російської Федерації він мав отримати в консульстві Росії в Харкові 03.03.2022, але через початок військової агресії Росії проти України 24.02.2022 року паспорт він не отримав. Він намагався 17.02.2023 року виконати припис, виїхати з України до Молдови, проте на кордоні його не пропустили через відсутність дійсного паспортного документу.

Як вказує відповідач, він неодноразово звертався до органів ДМС з метою оформлення документів, які б дозволяли йому легально перебувати на території України, однак він не отримав належної консультації з цього приводу. До суду з метою оскарження постанови та рішення про примусове видворення не звертався через юридичну неграмотність.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ( далі - Закон №3773-VI).

Відповідно до ч. 2, ч.3 ст. 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно із ч. 1, ч. 3 ст. 9 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорам України. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначений статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону №3773-VI в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється:

іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України;

іноземців, які постійно проживають на території України, - за паспортним документом та посвідкою на постійне проживання;

осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають на території України, - за посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон;

іноземців та осіб без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, - за проїзним документом для виїзду за кордон;

іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

ст. 26

Згідно із ч. 8 ст. 26 Закону №3773-VI примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Відповідно до ч.4 ст. 30 Закону №3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

За приписами ч. 8 ст. 30 Закону №3773-VI положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, згідно зі ст. 31 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

-де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

-де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

-де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

-де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Вказані положення Закону №3773-VI кореспондуються з положеннями Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за №806/21119.

Статтею 289 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачені особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства.

Відповідно до ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України;

2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією;

4) зобов`язання внести заставу.

Частиною 11 статті 289 КАС України встановлено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців.

На час розгляду судом першої та апеляційної інстанцій справи по суті позовних вимог і до набрання рішенням суду законної сили іноземець або особа без громадянства утримується у спеціально обладнаному для таких цілей приміщенні органу (підрозділу) охорони державного кордону, органу Служби безпеки України, який її затримав, або у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (ч.18 ст.289 КАС України).

Із аналізу наведених норм слідує, що до іноземця або особи без громадянства, стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення, може бути застосовано такий захід як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України лише за наявності однієї або декількох умов, серед яких:

- наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі;

- у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд враховує рішення Європейського суду з прав людини з питань обмеження права на свободу, передбаченого підпунктом «f» п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

В даному випадку, з матеріалів справи встановлено та не заперечується учасниками справи, що відповідач проживає на території України з 1999 року, у 2015 році він одружився з громадянкою України, на території України також проживає його батько. Строк дії паспорту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 закінчився 17.02.2022 року. Вказане підтверджує особу відповідача та його належність до громадянства Російської Федерації. Вказані обставини свідчать про те, що особа відповідача фактично ідентифікована позивачем.

З пояснень відповідача вбачається, що він неодноразово звертався до міграційної служби для вирішення питання щодо своєї легалізації в Україні, втім вирішення вказаного питання було ускладнено умовами воєнного стану в Україні. 26.06.2024 відповідач вчергове самостійно з`явився до відділення міграційної служби для вирішення питання легалізації, однак в цей же день його було затримано і поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Згідно з статтею 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавіль них чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Досліджуючи питання наявності обґрунтованих підстав вважати, що відповідач, стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення, ухиляється від виконання рішення про його примусове видворення, то суд звертає увагу на те, що відповідач намагався виконати припис позивача про виїзд з території України через Молдову, проте був повернутий до України. Відповідач не переховувався від міграційного органу, сплатив всі штрафи, які були призначені йому за порушення міграційного законодавства України.

Судом також встановлено, що відповідач має міцні соціальні зв`язки, тобто він одружений, в Україні також проживає його батько, за місцем проживання він характеризується позитивно. Крім того, відповідач наголошує на тому, що його повернення до країни походження становить для нього небезпеку.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що відносини відповідача з членами його сім`ї, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п. 65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09).

Втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст. 8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відтак, суд приходить до висновку, що застосування до відповідача такого заходу як затримання не є необхідним у демократичному суспільстві.

Суд також наголошує на тому, що держава Україна підтримує демократичні принципи, які ґрунтуються на верховенстві права. Правова держава відрізняється своєю справедливістю та шляхетністю до законних прав особи.

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Згідно із ч. 18 ст. 4Закону №3773-VI особи, звільнені з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України, або яких до завершення граничного строку перебування у таких пунктах не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їхнього походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, визнаються такими, які на законних підставах тимчасово перебувають в Україні на період дії обставин, що унеможливлюють їх примусове видворення за межі України.

Витрати відповідно до ст. ст. 139, 289 КАС України віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.19 Конституції України, ст.ст. 2, 5-11, 72-77, 78, 159-162, 165, 241-246, 250, 289, 292, 295 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволені позовної заяви відділу № 4 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 08.07.2024 року.

Суддя І.П. Прінь