Справа № 520/3435/24
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2024-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 р. Справа № 520/3435/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 року, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 25.03.24 року по справі № 520/3435/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та спонукання до призначення пенсії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, що полягають у відмові призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років за п. а ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ (в редакції чинній на момент прийняття позивача на службу) в розмірі 85 відсотків відповідних сум грошового забезпечення;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років за пунктом а частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ (в редакції чинній на момент прийняття позивача на службу) та в подальшому виплачувати позивачу пенсію із розрахунку 85 відсотків відповідних сум грошового забезпечення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 у справі № 520/3435/24 адміністративний позов залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 у справі № 520/3435/24 скасувати та ухвалити нове рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що позивач, вступаючи на службу до органів внутрішніх справ, мав законне сподівання щодо реалізації в майбутньому своїх соціальних прав на отримання пенсії у розмірі 85 відсотків сум грошового забезпечення, що теж відповідає поняттям «законні сподівання» та «виправдане очікування», які використовуються у практиці Європейського суду з прав людини, а тому вважає, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, які виразились у відмові призначити позивачу пенсію за п. а ч. 1 ст. 13 Закону №2262-ХІІ в редакції, чинній на момент прийняття позивача на службу в розмірі 85% відповідних сум грошового забезпечення, є незаконною.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач з 1996 року проходив службу на різних посадах в органах внутрішніх справ України. 06.11.2015 року ОСОБА_1 звільнений зі служби в органах внутрішніх справ на підставі наказу ГУМВС України в Харківській області №653 о/c від 06.11.2015 та 07.11.2015 позивач прийнятий за переведенням на посаду ад`юнкта докторантури та ад`юнктури Харківського національного університету внутрішніх справ на підставі наказу ХНУВС №233 о/c від 21.12.2015, та в подальшому проходив службу в органах Національної поліції України на різних посадах.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області №413 о/c від 31.12.2020 ОСОБА_1 звільнений з посади старшого інженера сектору спеціального зв`язку ГУНП в Харківській області, маючи спеціальне звання майор поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію (через хворобу) з 04.01.2021р.

З 05.01.2021 року позивачу було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб від 09.04.1992 №2262-ХІІ зі змінами.

На підставі особистої заяви та встановленої ІІ групи інвалідності в період проходження військової служби позивача переведено на інший вид пенсії - по інвалідності відповідно до пункту б статті 21 Закону №2262 з 01.07.2021 у розмірі 60% відповідних сум грошового забезпечення.

30.10.2023 позивач, через свого представника, подав до ГУ ПФУ в Харківській області заяву, в якій просив призначити позивачу пенсію за пунктом а ч. 1 ст. 13 Закону №2262-ХІІ в редакції, чинній на момент прийняття позивача на службу в розмірі 85% відповідних сум грошового забезпечення.

Відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №32814-36059/Б-02/8-2000/23 від 27.11.2023 було відмовлено у переведенні позивача на інший вид пенсії та призначенні ОСОБА_1 пенсії в розмірі 85% відповідних сум грошового забезпечення з огляду на те, що розмір пенсії на момент її призначення становила 54% грошового забезпечення. Крім цього, відповідачем було зазначено, що, оскільки позивач вже отримує пенсію по інвалідності відповідно до пункту б статті 21 Закону №2262-ХІІ з 01.07.2021 в розмірі 60% грошового забезпечення, норми статті 13 Закону №2262-ХІІ при визначенні розміру пенсії позивача застосовуватись не можуть.

Позивач, не погодившись з такою відмовою, оскільки вона порушує його право на належне пенсійне забезпечення, звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на пенсію має визначатися за нормами законодавства, які діяли не на момент прийняття позивача на службу, а на момент звільнення його зі служби в поліції.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII (далі по тексту - Закон №2262-XII (в редакції станом на момент звільнення зі служби в поліції, 04.01.2021) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону №2262-XII особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до ст.12 Закону №2262-XII пенсія за вислугу років призначається: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше; б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Відповідно до ст.13 Закону №2262-XII пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я, особам, звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", звільненим зі служби у Службі судової охорони за віком чи через хворобу - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення; б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають страховий стаж 25 років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба в органах внутрішніх справ, поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України (пункт "б" статті 12): за страховий стаж 25 років - 50 процентів і за кожний повний рік стажу понад 25 років - 1 процент відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43).

З матеріалів справи встановлено, що позивач був звільнений зі служби в поліції 04.01.2021 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу) (а.с.12).

На день звільнення заявника зі служби в поліції страховий стаж з урахуванням трудової діяльності та вислуги років в органах внутрішніх справ України та служби в поліції був обчислений у 29 років 00 місяців 27 днів.

Стаж служби позивача в поліції (з урахуванням попередньої служби в органах внутрішніх справ України) на день звільнення у календарному обчисленні складав 24 роки 01 місяць 08 днів.

Час служби в поліції у пільговому обчисленні (без урахування вислуги в календарному обчисленні) позивачу не обчислювався.

З 05.01.2021 позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідно до п. "б" ст. 12 Закону України №2262-ХІІ у розмірі 54 процентів грошового забезпечення (відповідно до п. "б" ст.13 Закону України №2262-ХІІ).

У зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, позивачу з 01.07.2021 призначено пенсію по інвалідності у розмірі 60 процентів грошового забезпечення відповідно до п. "б" ст. 21 Закону України №2262-ХІІ.

Колегія суддів зазначає, що вислуга років позивача на момент звільнення з поліції складала 24 роки 01 місяців 08 днів. Ці обставини спору учасниками справи не заперечуються, та матеріалами справи не спростовані.

Колегія суддів вважає, що оскільки вислуга років позивача складає 24 роки 01 місяців 08 днів, що є недостатнім для призначення пенсії на умовах п. "а" ст.12 Закону №2262-ХІІ (в редакції станом на момент звільнення зі служби в поліції, 04.01.2021), враховуючи те, що необхідно 25 років і більше, пенсійний орган (відповідач) дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для призначення пенсії позивачу у розмірі 85 процентів відповідних сум грошового забезпечення (п. "а" ст.13 Закону №2262-ХІІ).

Таким чином, відповідач дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для призначення пенсії позивачу на умовах п. "а" ч. 1 ст.12 Закону №2262-ХІІ у розмірі 85 процентів відповідних сум грошового забезпечення (п. "а" ч. 1 ст.13 Закону України №2262-ХІІ), оскільки немає підстав для призначення пенсії цих на умовах.

Крім того, колегія суддів зазначає, що положення ст.12 Закону №2262-ХІІ кореспондують положенням ст. 13 Закону №2262-ХІІ як норма права про умови призначення пенсії за вислугу років та норма права про розмір пенсії, тому ст.13 Закону України №2262-ХІІ визначає лише розмір пенсії, а не підстави для призначення пенсії, які урегульовані ст.12 Закону №2262-ХІІ. Отже, відсутні підстави у пенсійного органу для призначення пенсії за пунктом а частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, оскільки пенсія за вислугу років призначається лише на підставі ст. 12 Закону №2262-ХІІ.

Колегія суддів не приймає посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач, вступаючи на службу до правоохоронних органів, мав законне сподівання щодо реалізації в майбутньому свого права на отримання пенсії у розмірі 85 відсотків сум грошового забезпечення, що відповідає поняттям законні сподівання та виправдане очікування, які використовуються у практиці Європейського суду з прав людини, а тому позивач вважає незаконні дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, які виразились у відмові призначити позивачу пенсію за пунктом а ч.1 ст.13 Закону №2262-ХІІ в редакції чинній на момент прийняття позивача на службу в розмірі 85% відповідних сум грошового забезпечення, з наступних підстав.

Посилання позивача щодо необхідності застосування у спірних правовідносинах норм ст. 12 та ст.13 Закону України №2262-ХІІ (у редакції від 19.10.1999, що діяла на момент початку проходження позивачем служби), колегія суддів вважає помилковим, оскільки в даному випадку правильним є застосування ст. 12 Закону №2262-ХІІ у редакції станом на момент звільнення позивача зі служби в поліції. На момент набуття позивачем права на пенсійне забезпечення норми ст. 12 та ст.13 Закону України №2262-ХІІ (у редакції від 01.01.1996, що діяла на момент початку проходження позивачем служби), не існувало.

Тобто, у спірних відносинах право позивача на пенсію має визначатися за нормами законодавства, які діяли не на момент прийняття позивача на службу в органи внутрішніх справ України, а на момент звільнення його зі служби в поліції.

Відповідно до п. "а" ч.1 ст.12 Закону України від 09.04.1992 р. "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у редакції Закону України №2262-ХІІ, чинній на момент призначення позивача на посаду) право на пенсію за вислугою років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі служби вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше.

Проте колегія суддів зазначає, що у разі подальшої зміни правового регулювання у сфері призначення пенсії за вислугою років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, такі зміни не звужують зміст та обсяг неіснуючих прав зазначеної категорії осіб.

Зазначене відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 04.03.2020 р. по справі № 265/6322/16-а.

08.07.2011 р. було внесено зміни до ст. 12 Закону України від 09.04.1992 р. "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", відповідно до яких пенсія за вислугу років призначається: а) особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж", "з" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Отже в період з 08.07.2011 р. - 30.09.2011 р. у осіб, які мали стаж роботи не менше 20 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права.

Проте, колегія суддів встановила, що у період часу 08.07.2011 р. - 30.09.2011 р. позивач не набув необхідного 20 річної вислуги років для призначення пенсії за вислугу років.

Таким чином, станом на 08.07.2011 у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, як підстава для виникнення права на призначення пенсії згідно зі ст. 12 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у редакції, яка діяла до 08.07.2011, та встановлення розміру пенсії за вислугу років на підставі ст. 13 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ.

Враховуючи, що позивач у період дії ст. 12 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції, яка діяла до 08.07.2011р., не набув права на призначення пенсії за вислугу років, та відповідно не набув права на обчислення такої пенсії відповідно до ст. 13 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ, то суд вважає необґрунтованими доводи заявника про звуження змісту та обсягу його прав, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Стосовно наявності, на думку позивача, обґрунтованих очікувань на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні в справі «Великода проти України» (№ 43331/12, від 03.06.2014), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland №6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Оскільки вислуга років позивача складає 24 роки 01 місяців 08 днів, що недостатньо для призначення пенсії на умовах п. "а" ст.12 Закону №2262-ХІІ (в редакції станом на момент звільнення зі служби в поліції, 04.01.2021), підстави для задоволення позову ОСОБА_1 у цій справі відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмови у задоволенні адміністративного позову.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача у справі.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 у справі № 520/3435/24 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 по справі № 520/3435/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський