Справа № 380/5030/24
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2024-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2024 рокусправа №380/5030/24
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Кухар Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частин НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Сил територіальної оборони України НОМЕР_4 ОБрТРО Регіонального управління « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_2 ), Військової частин НОМЕР_2 Сил територіальної оборони України ( НОМЕР_5 Окрема бригада ТРО Регіонального управління « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») ( АДРЕСА_3 ), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у погодженні рапорту ОСОБА_1 про звільнення із військової служби за на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону У країни «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 03.02.2024 р. звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби через такі сімейні обставини як необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд у відповідності до п.п. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". В подальшому командуванням частини відмовлено у задоволенні реалізації його права на звільнення. Позивач вважає такі дії відповідача щодо розгляду рапорту про звільнення його з військової служби протиправними, тому просить, з метою відновлення його порушеного права, зобов`язати відповідача розглянути його рапорт та прийняти рішення про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Кухар Н.А.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07 березня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою про відкриття провадження запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву, а також роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

Представник відповідача1 Військової частини НОМЕР_1 Сил територіальної оборони України НОМЕР_4 ОБрТРО Регіонального управління « ІНФОРМАЦІЯ_1 », подав відзив на позовну заяву (вх. №19669 від 14.03.2024 року), в якому просив у задоволенні позову відмовити з огляду на наступне. Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», далі - Закон №2232-ХІІ. Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Частина третя статті 24 Закону №2232-ХІІ передбачає, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008) встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 12.1 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення №1153/2008.

Згідно з абзаців 2, 3 пункту 225 Положення №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених ч. 3, п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 5 та п. 3 ч .6 ст. 26 Закону №2232-ХІІ у військових званнях до майстер-сержанта (майстерстаршини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

У військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них, а також командувачами видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України.

З системного аналізу пункту 225 Положення № 1153/2008 слід виснувати, що правом приймати накази по особовому складу про звільнення зі служби військовослужбовців належить командирам бригад (полків, кораблів 1 рангу) і вищим керівника залежно від військового звання військовослужбовця, який звільняється.

Військова частина НОМЕР_1 є батальйоном, а тому командир військової частини НОМЕР_1 взагалі ненаділений правом приймати накази по особовому складу про звільнення зі служби військовослужбовців не залежно від військових звань у яких вони перебувають. Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону У країни «Про військовий обов`язок і військову службу» та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» задоволенню не підлягають, оскільки командир військової частини НОМЕР_1 , як командир батальйону не наділений правом приймати наказ по особовому складу про звільнення військовослужбовців з військової служби незалежно від військових звань в яких вони перебувають, що узгоджується з пунктом 225 Положення №1153/2008.

Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, далі також Статут, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. За своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців (стаття 29 Статуту).

Згідно статті 31 Статуту начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Відповідно до приписів статті 111 Статуту командир 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 підпорядковується командиру військової частини НОМЕР_1 і є прямим начальником усього особового складу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .

Так, командир військової частини НОМЕР_1 підпорядковується командиру військової частини НОМЕР_2 (командиру бригади) і є прямим начальником усього особового складу військової частини НОМЕР_1 (стаття 101 Статуту).

У свою чергу, посадові особи військової частини НОМЕР_1 , а саме командир 1 стрілецької роти (безпосередній начальник позивача) та командир військової частини (прямий начальник позивача) розглянули у межах повноважень та клопотали по команді по суті рапорту позивача (вх.№3656 від 02.12.2022) перед командиром військової частини НОМЕР_2 , який уповноважений приймати накази по особовому складу про звільнення з військової служби військовослужбовців у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами, тобто і позивача, який перебуває у військовому званні солдат.

З огляду на викладене, Військова частина НОМЕР_1 діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Представник відповідача2 Військової частин НОМЕР_2 Сил територіальної оборони України ( НОМЕР_5 Окрема бригада ТРО Регіонального управління « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), подав відзив на позовну заяву (вх. №22958 від 25.03.2024 року) в якому просив у задоволенні позову відмовити з огляду на наступне. Згідно з підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:

2) під час воєнного стану:

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

Наполягаючи на необхідності здійснення постійного догляду за хворою бабусею, позивач вказує на те, що необхідність такого догляду підтверджена висновком про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, внаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (форма 080-2/о), затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я України 09.03.2021 № 407).

Надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі здійснюється виключно у випадках, які зазначені в частині 6 статті 13 Закону № 2671-VIII: «Фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є: 1) особами з інвалідністю I групи; 2) дітьми з інвалідністю; 3) громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; 4) невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; 5) дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежні), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги. Перелік зазначених тяжких захворювань, розладів, травм, станів дітей, яким не встановлено інвалідність, затверджує Кабінет Міністрів України».

Позивач з моменту оформлення зазначеного висновку і на т.ч. знаходиться на військовій службі та виконує свій Конституційний обов`язок щодо оборони України і лише в листопаді 2023 року, написав рапорт на звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

У висновку про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (форма 080-4/о) ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує надання соціальних послуг на непрофесійній основі датований 05.09.23, а Позивачем рапорт про звільнення з військової служби був поданий лише у листопаді 2023 року. Позивач також зазначає, що лише він може здійснювати зазначений догляд, хоча його мати ОСОБА_3 , за станом здоров`я може здійснювати такий догляд та має можливість здійснювати зазначений догляд.

Виходячи з вищевказаного, Позивач, не надав витягу з реєстру отримувачів соціальних послуг щодо ОСОБА_2 та не надав витягу з реєстру надавачів соціальних послуг, йому було відмовлено у звільненні з військової служби, підтверджуючих документів що ОСОБА_3 не може здійснювати догляд щодо ОСОБА_2 , Позивачу було відмовлено у звільненні на законних підставах.

Частиною 1 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

Позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Військова частина НОМЕР_1 є батальйоном та підпорядкована бригаді - військовій частині НОМЕР_2 .

Позивач подав безпосередньому командиру (командиру 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 ) рапорт від 03.02.2024 (вх. №966 від 16.02.2024) в якому просив клопотати про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Командир 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 задовольнив відповідний рапорт шляхом клопотання по суті рапорту позивача перед командиром військової частини НОМЕР_1 (клопотання написано на рапорті).

У свою чергу, командир військової частини НОМЕР_1 ненаділений повноваженням видавати накази по особовому складу про звільнення позивача зі служби, у зв`язку з чим розглянув рапорт позивача та задовольнив його шляхом клопотання по суті рапорту позивача перед командиром військової частини НОМЕР_2 (клопотання написано на рапорті), який уповноважений видати наказ по особовому складу про звільнення позивача з військової служби.

Окрім цього, командир військової частини НОМЕР_1 підготував окреме клопотання (вих. №260 від 17.02.2024) командиру військової частини НОМЕР_2 , у якому клопотав про звільнення позивача з військової служби, відповідне клопотання разом з рапортом позивача (вх. №966 від 16.02.2024) та доданими до рапорту документами передано до військової частини НОМЕР_2 для прийняття рішення про звільнення позивача з військової служби.

Військова частина НОМЕР_2 за результатами розгляду клопотання командира військової частини НОМЕР_1 від 17.02.2024 №966 з доданими документами відмовила в його задоволенні, про що повідомила листом від 18.02.2024 №1480/1/3/334нт.

У подальшому лист від 18.02.2024 №1480/1/3/334нт доведений до позивача, що підтверджується тим, що позивач долучає копію такого листа до позовної заяви.

Вважаючи вказані дії протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За змістом статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 29.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 ст. 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Позивач звернувся із рапортом про звільнення із Збройних сил України за п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Підстави звільнення з військової служби визначені ст. 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ (із змінами, внесеними Законом України Про внесення зміни до статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу щодо додаткової підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану від 20.09.2022 2599-ІХ) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Суд зауважує, що дана норма передбачає три окремі підстави для звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану, які передбачені підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, а саме :

1) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

2) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

3) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 у відповідності до висновку лікарсько консультативної комісії №524 від 09.05.2023 року потребує сторонньої допомоги.

Таким чином, необхідність сторонньої допомоги ОСОБА_2 не є самостійною підставою для звільнення з військової служби позивача, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану з урахуванням додаткової умови - необхідністю здійснення постійного догляду у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Так, позивачем додано довідку про склад сім`ї №006342/16-2023 від 24.07.2023 року про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з рішення Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 20.06.2023 №113 «Про затвердження подання в Дрогобицький міськрайонний суд, реєстрацію помічника дієздатної фізичної особи та внесення змін до п. 15 рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 15.05.2023 №97» запропоновано призначити та зареєструвати ОСОБА_1 , 1988 р.н., який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , помічником бабусі ОСОБА_2 , 1941 р.н., яка проживає разом з ним за вище вказаною адресою, та за станом здоров`я не може виконувати свої обов`язки та здійснювати свої права, з метою надання їй допомоги.

Однак, з даного приводу суд зазначає таке.

Згідно преамбули Закону України «Про соціальні послуги» від 17.01.2019 року № 2671-VIII, цей Закон визначає основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах.

Згідно п. 1 ч. 1 Закону №2671-VIII, базові соціальні послуги - соціальні послуги, надання яких отримувачам соціальних послуг відповідно до цього Закону забезпечується Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських рад міст обласного значення, а також виконавчими органами сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад, створених згідно із законом та перспективним планом формування територій громад і визнаних Кабінетом Міністрів України спроможними в порядку, встановленому законом (далі - ради об`єднаних територіальних громад).

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону №2671-VIII, фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є: 1) особами з інвалідністю I групи; 2) дітьми з інвалідністю; 3) громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; 4) невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; 5)дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежні), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги. Перелік зазначених тяжких захворювань, розладів, травм, станів дітей, яким не встановлено інвалідність, затверджує Кабінет Міністрів України.

Як вже встановлено, з 26.02.2022 позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та постійно перебуває у визначених місцях дислокації, а тому не може здійснювати такий догляд за ОСОБА_2 , як це зазначено у витязі з рішення Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 20.06.2023 №113 «Про затвердження подання в Дрогобицький міськрайонний суд, реєстрацію помічника дієздатної фізичної особи та внесення змін до п. 15 рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 15.05.2023 №97»

Крім того, матеріали справи не містять відомостей про включення ОСОБА_2 до осіб з числа отримувачів соціальних послуг.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей довідки з Центру надання адміністративних послуг (ЦНАП) щодо складу сім`ї ОСОБА_2 на підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Отже позивачем не було долучено до рапорту про звільнення з військової служби документів, які б підтверджували перебування на його утриманні ОСОБА_2 з необхідністю здійснення постійного догляду та доказів відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, тому суд дійшов висновку, що підстави для звільнення з військової служби відсутні, а відмова Військової частини у звільненні з військової служби за сімейними обставинами, оформлена листом є правомірною.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а тому у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Сил територіальної оборони України НОМЕР_4 ОБрТРО Регіонального управління « ІНФОРМАЦІЯ_1 », Військової частин НОМЕР_2 Сил територіальної оборони України ( НОМЕР_5 Окрема бригада ТРО Регіонального управління « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяКухар Наталія Андріївна