Справа № 440/14829/23
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2024-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 р. Справа № 440/14829/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.12.2023 року, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, повний текст складено 05.12.23 року по справі № 440/14829/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби України з безпеки на транспорті , Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №022099 від 01 серпня 2023 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувана постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу №022099 від 01 серпня 2023 року підлягає скасуванню як протиправна, оскільки положення наказу Міністерства транспорту і зв`язку України №340 від 07 червня 2010 року не поширюється на перевезення вантажів, які здійснюються під час надзвичайних ситуацій, зокрема природного характеру (тривав до 30 червня 2023 року) та воєнного характеру (триває з 24 лютого 2022 року).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.12.2023 у справі № 440/14829/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпеки) та Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті №022099 від 01 серпня 2023 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 1073,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000,00 грн.

Відповідач, Державна служба України з безпеки на транспорті, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.12.2023 у справі № 440/14829/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що будучи належним чином ознайомленим зі змістом акту проведення перевірки №352431 від 29.06.2023, на підставі якого і було винесено оскаржувану постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №022099 від 01.08.2023, позивач за змістом поданої до суду позовної заяви жодним чином не заперечував наявності у нього статусу автомобільного перевізника у спірних правовідносинах, так само як і жодним чином не зазначав про те, що на момент проведення рейдової перевірки належного йому транспортного засобу перевезення здійснювалися іншою особою.

Позовні вимоги позивача про скасування постанови №022099 від 01.08.2023 ґрунтувалися виключно на протиправності, на думку позивача, застосування вимог Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 №340, та Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385, в частині забезпечення належної експлуатації встановленого на транспортному засобі тахографа, у тому числі обов`язкової наявності протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та використання особистої карки водія до цифрового тахографа, під час одночасної дій двох надзвичайних ситуацій природного та воєнного характеру. При цьому, судом першої інстанції за змістом рішення по справі від 05.12.2023 було підтверджено необґрунтованість вказаних тверджень.

Натомість, відсутність у позивача статусу автомобільного перевізника у спірних правовідносинах не була підставою позовних вимог. При цьому, в обґрунтування своїх висновків про те, що позивач під час здійснення перевезення вантажу згідно ТТН №Р23/06-29 від 29.06.2023 не мав статусу автомобільного перевізника у розумінні статті 1 Закону №2344-111, оскільки ним є ФОП ОСОБА_2 , а відтак не є суб`єктом відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону №2344-01, судом першої інстанції було зазначено про те, що до предмету доказування у цій справі не належать обставини правомірності/неправомірності передачі позивачем у користування ФОП ОСОБА_2 транспортного засобу VOLVO, державний номерний знак НОМЕР_1 , зокрема перевірка наявності у ОСОБА_1 нотаріально посвідченого договору оренди транспортного засобу та акту передачі транспортного засобу.

Тобто, за змістом даного твердження судом першої інстанції, при виході за межі позовних вимог та зазначенні абсолютно нової підстави позову, жодним чином не обґрунтовано, на підставі чого суд прийшов до таких висновків та якими саме доказами вони підтверджуються.

Відповідач зазначає, що з`ясування законності використання тією чи іншою особою того чи іншого транспортного засобу є однією з ключових обставин для встановлення наявності чи відсутності в особи статусу автомобільного перевізника у спірних правовідносинах. Відтак, в розумінні використання, надання в оренду транспортного засобу мають виконуватись визначені законодавчі дії, зокрема, які відображені у визначенні належного користувача транспортного засобу, фізичної або юридичної особи, яка на законних підставах користується транспортним засобом, що їй не належить, та несе передбачену законом відповідальність.

Натомість, судом першої інстанції, ігноруючи встановлення законних підстав використання належного позивачу транспортного засобу особою, що зазначена в товарно-транспортній накладній, чи факту передачі позивачем транспортного засобу в користування іншій особі, було порушено визначений КАС України принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи та доведеності їх переконливості.

За таких обставин, висновки суду про неправомірність притягнення позивача до відповідальності згідно оскаржуваної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу є не що інше, як виключно припущення суду, не підтверджені жодними доказами.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що на підставі щотижневого графіка проведення рейдових перевірок (а.с. 40) та направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) №014258 від 23 червня 2023 року (зворотний бік а.с. 39) 29 червня 2023 року посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті на а/д М-30 проведено перевірку транспортного засобу марки VOLVO, державний номерний знак НОМЕР_1 (зворотний бік а.с. 40).

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (а.с. 41) маса транспортного засобу марки VOLVO, державний номерний знак НОМЕР_1 , рік випуску - 2008, дата реєстрації 13 травня 2020 року, без навантаження становить 16040 кг, повна маса - 33000,00 кг, власник транспортного засобу ОСОБА_1 .

Відповідно до товарно-транспортної накладної №Р23/06-29 від 29 червня 2023 року (а.с. 42) здійснено перевезення вантажу (збірна будівельна конструкція блочного типу) транспортним засобом марки VOLVO, державний номерний знак НОМЕР_1 , водій - ОСОБА_3 , автомобільний перевізник: ФОП ОСОБА_2 , замовник: ТОВ "Архіконт", вантажовідправник: ТОВ "Архіконт", вантажоодержувач: ТОВ "Архіконт".

За результатами перевірки посадовими особами Укртрансбезпеки складений акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №352431 від 29 червня 2023 року (а.с. 40), в якому зафіксовано, що 29 червня 2023 року на ділянці дороги а/д М-30 Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка - Луганськ - Ізварине 714 км проведено перевірку транспортного засобу VOLVO, державний номерний знак НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , згідно ТТН №Р23/06-29 від 29 червня 2023 року автомобільний перевізник - ФОП Зигаленко, та перевіркою виявлено порушення, передбачене абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", внаслідок перевезення вантажу згідно ТТН №Р23/06-29 від 29 червня 2023 року транспортним засобом, який обладнаний цифровим тахографом, за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 цього Закону, а саме: відсутні протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та особиста картка водія (п. 3.3 Наказу МТЗУ №385).

З вказаним актом водій ОСОБА_3 ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис в акті перевірки, та надав пояснення про те, що зобов`язується надати документи при розгляді справи.

Запис про наявність у водія протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та особистої картки водія та її неврахування посадовими особами Укртрансбезпеки під час перевірки в акті відсутній.

01 серпня 2023 року в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №022099 (а.с. 39), якою до ОСОБА_1 , на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" застосовано адміністративно-господарський штраф в сумі 17000,00 грн за допущення порушення статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" (згідно акту проведення перевірки від 29 червня 2023 року №352431).

Не погодившись з постановою Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області про застосування адміністративно-господарського штрафу №022099 від 01.08.2023 року, позивачка звернулася до суду з позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач під час здійснення перевезення вантажу згідно ТТН №Р23/06-29 від 29 червня 2023 року не мав статусу автомобільного перевізника у розумінні статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт", оскільки ним є ФОП ОСОБА_2 , а відтак не є суб`єктом відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому оскаржувана постанова від 01.08.2023 року №022099 є протиправною та підлягає скасуванню.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень, регулює Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 за №2344-ІІІ (далі - Закон №2344), Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 за №1567 (далі - Порядок №1567).

Статтею 5 Закону №2344 визначено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

У відповідності до статті 6 Закону №2344 державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Відповідно до ч. 12 ст. 6 Закону №2344 державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Згідно із пунктом 15 Порядку за №1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Згідно зі ст. 48 Закону №2344 автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Аналіз положень Закону України «Про автомобільний транспорт» дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством, які водій повинен мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам.

Згідно зі ст. 18 Закону № 2344 з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

В розумінні вказаної норми контроль за роботою водіїв повинен здійснюватися роботодавцем незалежно від протяжності маршрутів та інших обставин.

Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 за № 363 затверджено Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила № 363).

Згідно з положеннями цих Правил перевізник це фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Наказом Міністерства транспорту і зв`язку України від 07.06.2010 за № 340, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.09.2010, затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку (далі по тексту - Положення № 340).

Відповідно до пункту 1.3 Положення № 340 вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Згідно з пунктом 6.1 Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

За приписами п. 6.3 Положення № 340 водій, що керує транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.

Отже згідно з визначенням Положення № 340 тахограф - контрольний пристрій, який встановлюється на транспортному засобі для показу та реєстрації інформації про рух транспортного засобу. Іншим способом контролю водіїв є індивідуальна контрольна книжка, яка відображає відомості про тривалість змінного періоду керування.

Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженою Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010 (далі за текстом - Інструкція № 385).

Відповідно до п. 1.4 Інструкції № 385 контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв.

За приписами п. 2.5 Інструкції № 385 повірку тахографів здійснюють повірочні лабораторії, які уповноважені на проведення повірки тахографів відповідно до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність».

Пунктом 2.6 Інструкції № 385 визначено, що тахографи перевіряються та адаптуються до транспортного засобу пунктами сервісу тахографів періодично кожні два роки, а також в разі установлення або заміни тахографа, ремонту тахографа, зміни типу розмірів пневматичних шин автомобільного транспортного засобу, якщо під час технічного обслуговування або ремонту автомобільного транспортного засобу відбулося пошкодження таблички тахографа або пломб, що може вплинути на роботу тахографа.

За результатами перевірки та адаптування тахографа до транспортного засобу пункт сервісу тахографів оформлює у двох примірниках протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу (пункту 2.7 Інструкції № 385). В разі позитивних результатів перевірки та адаптації тахографа пункт сервісу тахографів маркує транспортний засіб та опломбовує тахограф і його складові чітким відбитком тавра.

Відповідно до п. 3.3 Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, повинен мати при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Згідно з п. 3.5 Інструкції № 385 перевізники забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії.

У відповідності до п. 3.6 Інструкції № 385 перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.

Отже водії, які здійснюють перевезення з використанням вантажних автомобілів з повною масою понад 3,5 тон, зобов`язані мати при собі діючий та повірений тахограф, а також мати протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу. При цьому перевірку та адаптацію тахографів до транспортних засобів необхідно проводити кожні два роки.

Колегія суддів зазначає, що під час проведення перевірки відповідачем було встановлено, що транспортний засіб позивача обладнаний тахографом, тому відповідно до чинного законодавства України перевізник зобов`язаний забезпечувати належну експлуатацію тахографу, а водій повинен мати при собі протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу.

Відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт передбачена статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідно до якої за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

З матеріалів справи встановлено, що 29.06.2023 на ділянці автодороги а/д М-30 Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка - Луганськ - Ізварине 714 км посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавської області на підставі щотижневого графіка проведення рейдових перевірок та направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) №014258 від 23 червня 2023 року проведено рейдову перевірку транспортного засобу марки VOLVO, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та за кермом якого перебував водій ОСОБА_3 .

За результатами перевірки складено акт №352431 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 29.06.2023, у якому зазначено про порушення, передбачене абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", внаслідок перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 цього Закону, а саме відсутні протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та особиста картка водія (п. 3.3 Наказу МТЗУ №385).

Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону №2344 передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене та зважаючи на допущене порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону №2344, 01.08.2023 р. Відділом державного нагляду (контролю) у Полтавській області винесено постанову №022099 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн. за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 Закону №2344, а саме: відсутні протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та особиста картка водія.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що водієм транспортного засобу VOLVO, державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_3 не надано особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та особисту картку водія. Згідно запису, зробленому в акті перевірки, водій ОСОБА_3 надав пояснення про те, що зобов`язується надати документи при розгляді справи.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про наявність під час рейдової перевірки 29 червня 2023 року порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» у зв`язку зі здійсненням перевезення вантажів згідно ТТН №Р23/06-29 від 29 червня 2023 року за відсутності документів, передбачених Інструкцією № 385, а саме: протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та особистої картки водія.

Між тим, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, зазначаючи, що позивач не є суб`єктом відповідальності за статтею 60 Закону № 2344, оскільки не є автомобільним перевізником, однак колегія суддів не погоджується з таким висновком, та зазначає наступне.

Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що позивач під час здійснення перевезення вантажу згідно ТТН №Р23/06-29 від 29.06.2023 не мав статусу автомобільного перевізника у розумінні статті 1 Закону №2344, оскільки ним є ФОП ОСОБА_2 , а відтак не є суб`єктом відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону №2344, та до предмету доказування у цій справі не належать обставини правомірності/неправомірності передачі позивачем у користування ФОП ОСОБА_2 транспортного засобу VOLVO, державний номерний знак НОМЕР_1 , зокрема перевірка наявності у ОСОБА_1 нотаріально посвідченого договору оренди транспортного засобу та акту передачі транспортного засобу.

Колегія суддів вважає, що за змістом даного твердження судом першої інстанції, при виході за межі позовних вимог та зазначаючи абсолютно нову підставу позову, жодним чином не обґрунтовано, на підставі чого суд дійшов таких висновків та якими саме доказами вони підтверджуються.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що відсутність у позивача статусу автомобільного перевізника у спірних відносинах не була підставою позовних вимог.

При цьому підставою позову є обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з відповідними позовними вимогами до відповідача.

В свою чергу, стаття 5 КАС України надає право кожній особі в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до змісту статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Відповідно, формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Натомість, частина 2 статті 9 КАС України імперативно визначає обов`язок суду розглядати адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відтак, принцип диспозитивності передбачає розгляд судом справи в межах позовних вимог і підстав позову, визначених особою, яка звернулася за захистом до суду.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, зокрема у постановах від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 1 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18 тощо.

Верховним Судом в постанові від 13 квітня 2023 року в справі № 757/30991/18-а вказано на те, що вихід суду за межі позовних вимог можливий у тому разі, якщо позивач, вказавши у заяві одну конкретну вимогу, не зазначив іншу, яка має послідовний зв`язок із попередньою та випливає із фактичної спірної ситуації, викладеної у позовній заяві. Наприклад, позивач просить визнати протиправними дії, бездіяльність суб`єкта владних повноважень, однак не просить суд зобов`язати його вчинити певні дії чи прийняти рішення; просить визнати протиправним акт індивідуальної дії, однак не просить суд про його скасування тощо.

Отже, суд вправі за своєю ініціативою з метою необхідності захисту прав і охоронюваних законом інтересів фізичних і юридичних осіб вийти за межі заявлених позивачем вимог, однак відповідно до імперативних вимог процесуального законодавства.

Таким чином, принцип диспозитивності передбачає розгляд судом справи в межах позовних вимог і підстав позову, визначених особою, яка звернулася за захистом до суду. Вихід суду за межі позовних вимог процесуальний закон допускає як виняток у разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, і такий вихід обґрунтований судом у судовому рішенні.

До початку розгляду судом справи по суті позивач має право у спосіб подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції під час розгляду даної справи та винесення рішення по суті безпідставно порушив визначені КАС України межі розгляду справи та самостійно визначив підстави для позову (ймовірну відсутність у позивача статусу автомобільного перевізника у спірних правовідносинах), що не визначалися позивачем та не заперечувалися ним у поданій до суду позовній заяві. Крім того, у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції взагалі не зазначено, що суд виходить за межі позовних вимог.

Відповідно до положень статей 1, 33 Закону №2344 автомобільний перевізник визначається як фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Стаття 48 Закону №2344 одним із обов`язкових документів для здійснення перевезень вантажів визначає для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, та для водія транспортного засобу - реєстраційні документи на транспортний засіб.

Відповідно, з`ясування законності використання тією чи іншою особою того чи іншого транспортного засобу є однією з ключових обставин для встановлення наявності чи відсутності в особи статусу автомобільного перевізника у спірних правовідносинах.

Відтак, в розумінні використання, надання в оренду транспортного засобу мають виконуватись визначені законодавчі дії, зокрема, які відображені у визначенні належного користувача транспортного засобу, фізичної або юридичної особи, яка на законних підставах користується транспортним засобом, що їй не належить, та несе передбачену законом відповідальність.

Натомість, судом першої інстанції, ігноруючи встановлення законних підстав використання належного позивачу транспортного засобу особою, що зазначена в товарно-транспортній накладній, чи факту передачі позивачем транспортного засобу в користування іншій особі, було порушено визначений КАС України принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи та доведеності їх переконливості.

Посилання суду на товарно-транспортну накладну №Р23/06-29 від 29.06.2023 як єдиний наявний у справі доказ здійснення перевезень саме ФОП ОСОБА_2 , а не позивачем, колегія суддів вважає передчасним.

Відповідно до ч. 3 статті 48 Закону №2344 при оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити:

дата і місце складання;

вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення;

вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто;

пункти завантаження і розвантаження.

Таким чином, обов`язкова наявність товарно-транспортної накладної як єдиного для всіх учасників транспортного процесу документу, призначеного для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та одного із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, прямо передбачена положеннями статті 48 Закону М2344-III та в останній чітко регламентовано імперативні вимоги щодо її змісту (зокрема, зазначення повного найменування та коду ЄДРПОУ автомобільного перевізника).

Під час оформлення товарно-транспортної накладної на вантаж суб`єкти господарювання мають керуватися вимогами Закону №2344 та зазначати усі, передбачені статтею 48 цього Закону, обов`язкові реквізити, зокрема, повне найменування, код ЄДРПОУ або податковий номер учасника відносин з перевезення з метою забезпечення точної ідентифікації учасників відносин з перевезення.

Однак, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було залишено поза увагою той факт, що надана водієм транспортного засобу під час проведення рейдової перевірки товарно-транспортна накладна №Р23/06-29 від 29.06.2023 не відповідає зазначеним вище вимогам, визначеним статтею 48 Закону №2344-111, оскільки не містить повного найменування автомобільного перевізника (ФОП ОСОБА_2 ) та коду ЄДРПОУ вказаного суб`єкта, а, відтак, зі змісту даної товарно-транспортної накладної неможливо точно ідентифікувати особу автомобільного перевізника.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не встановлено фізичних осіб-підприємців, які б підпадали під ініціали «ФОІІ ОСОБА_2 », що унеможливлює ідентифікацію такої особи. При цьому, самостійне визначення відповідачем тієї чи іншої особи автомобільним перевізником було б припущенням, не підтвердженим жодними доказами.

При цьому, жодних інших документів, окрім вказаної товарно-транспортної накладної, які б вказували на здійснення перевезень саме ФОП ОСОБА_2 , а не позивачем, під час перевірки надано не було, так само як і не додано до матеріалів справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що оскільки надана водієм транспортного засобу під час проведення рейдової перевірки товарно-транспортна накладна №Р23/06-29 від 29.06.2023 не відповідає встановленим законодавством вимогам щодо даного виду документа та не містить повного обсягу обов`язкової інформації, остання не є належним доказом фактичних обставин справи та не повинна була братися судом до уваги під час розгляду та вирішення справи.

Відповідно, рішення суду першої інстанції по справі ґрунтується на недопустимих доказах, що не відповідає вимогам процесуального законодавства та завданню адміністративного судочинства, а тому є підставою для скасування даного рішення в апеляційному порядку.

Водночас, судом першої інстанції під час розгляду справи та винесення оскаржуваного рішення також було залишено поза увагою той факт, що виявлення факту порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт та встановлення наявності підстав для притягнення до відповідальності здійснюється саме під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) на основі пред`явлених водієм транспортного засобу документів.

Відповідно, для визначення особи автомобільного перевізника посадові особи Укртрансбезпеки мають враховувати всі обов`язкові для здійснення вантажних перевезень документи, що надаються водієм під час проведення перевірки, у тому числі реєстраційні документи на транспортний засіб та документи, що підтверджують його використання на законних підставах, а не тільки товарно-транспортну накладну.

Натомість, з наявних матеріалів справи, зокрема, зі змісту наданих водієм транспортного засобу під час проведення перевірки документів не вбачається за можливе встановити законність та правомірність використання даного транспортного засобу особою, яку вказано в товарно-транспортній накладній (ФОП ОСОБА_2 ), адже на момент проведення перевірки водієм даного транспортного засобу відповідні документи (зокрема, договір оренди, позички тощо чи його належним чином завірена копія) щодо використання на законних підставах транспортного засобу вказаною особою не надавалися для перевірки посадовим особам Укртрансбезпеки, як і не було надано жодних пояснень з даного приводу.

Отже, колегія суддів вважає, що в даному випадку саме позивача, який є власником спірного транспортного засобу, слід вважати автомобільним перевізником і, відповідно, він несе відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів, оскільки факт відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», не спростовується матеріалами справи, що, насамперед, зумовлює накладення штрафу за таке порушення.

Разом з цим слід зазначити, що позивач не був позбавлений права під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт надати пояснення та/або додаткові докази Державній службі України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) на транспорті у Полтавській області щодо складення документів відносно неналежної особи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, висновок відповідача про допущення порушень законодавства про автомобільний транспорт позивачем як власником транспортного засобу відповідає фактичним обставинам справи. Надані відповідачем письмові докази в повній мірі спростовують твердження позивача.

З огляду на зазначене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржувана постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу є протиправною та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.12.2023 по справі № 440/14829/23 скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський