Справа № 638/7444/24
Суддя: Рибальченко Л. М.
Дата ухвалення: 2024-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 638/7444/24
Провадження № 2-а/638/81/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Рибальченко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Почерніної А.Д.,

представника позивача - адвоката Дрижанова О.С.,

представника відповідача- Криштоф Боровські Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

встановив:

ОСОБА_1 (далі за текстом-позивач) звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України, в якому просить суд скасувати постанову серії ББА № 110819 від 19.04.2024 року у справі про адміністративне правопорушення, винесену оперуповноваженим Харківського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України ОСОБА_2 , закрити провадження у справі; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідачів: Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та Державної казначейської служби України на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35000 грн.; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідачів: Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та Державної казначейської служби України на користь позивача завдану моральну шкоду в розмірі 20000 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що постановою серії ББА № 110819 від 19.04.2024 року у справі про адміністративне правопорушення, винесену оперуповноваженим Харківського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України ОСОБА_2 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу у розмірі 13600 грн. за ст.127-3 КУпАП за те, що 19.04.2024 року о 10.37 годині за адресою: м.Харків, по вулиці Георгія Тарасенка, 57-А він здійснював підготовку водія транспортного засобу з порушенням порядку підготовки перепідготовки водія транспортного засобу, а саме здійснив допуск іншої особи не маючи документа спеціаліста з підготовки ТЗ, чим порушив вимоги п.18 Порядку підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації водіїв ТЗ затверджений Постановою КМ України від 20.05.2009 №487 та скоїв правопорушення, передбачене ст.127-3 КУпАП. В момент складання постанови ОСОБА_1 перебував у колі своїх товаришів у власних справах на авто-майданчику. На прохання знайомих, враховуючи досвід навчанню водіння, усно проконсультував особу, що поруч перебувала за кермом, на її прохання, щодо питань які стосуються безпеки дорожнього руху. Вважає адміністративне стягнення, що застосовано до нього, безпідставним, протиправним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Постанова винесена без ретельного врахування всіх обставин справи та без підтверджуючих доказів. На час складання постанови він не був посадовою особою закладів, філій чи інших відокремлених підрозділів або фізичною особою підприємцем, які проводять підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, тобто не був суб`єктом адміністративного правопорушення встановленого вимогами ст. 127-3 КУпАП.

Представник відповідача Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що відповідач позов не визнає та заперечує проти його задоволення. Вказує, що 19.04.2024 року о 10.37 годині за адресою: м.Харків, по вулиці Георгія Тарасенка, 57-А позивач здійснював підготовку водія транспортного засобу з порушенням порядку підготовки перепідготовки водія транспортного засобу, а саме здійснив допуск іншої особи не маючи документа спеціаліста з підготовки ТЗ, чим порушив вимоги п.18 Порядку підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації водіїв ТЗ затверджений Постановою КМ України від 20.05.2009 №487 та скоїв правопорушення, передбачене ст.127-3 КУпАП. Під час розгляду справи було встановлено, що у ОСОБА_1 відсутній чинний документ спеціаліста з підготовки водіїв транспортних засобів та він здійснив допуск ОСОБА_3 . На відеозаписі з нагрудного відеореєстратора зафіксований розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 . Відеозаписом підтверджується, що ОСОБА_1 надавав послуги спеціаліста з підготовки водіїв транспортних засобів, оскільки він сам вказує цю обставину у письмових поясненнях. Позивач підтвердив відсутність в нього чинного документа спеціаліста з підготовки водіїв транспортного засобу. Згідно відповіді Єдиного державного реєстру МВС станом на 15.04.2024 року дійсний атестат спеціаліста з підготовки водіїв транспортних засобів за ОСОБА_1 не значиться. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу, вважає вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди, відповідач зазначає, що на даний час відсутнє будь-яке рішення про визнання дій ДБР НПУ неправомірними, тому слід відмовити у задоволенні позову у цій частині вимог.

Представником Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити позивачу у задоволенні позову.

Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог з мотивів викладених у відзиві на позов.

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про таке.

Судом встановлено, що згідно постанови від 19 квітня 2024 року серії ББА №110819 у справі про адміністративне правопорушення 19.04.2024 року о 10.37 годині за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 здійснював підготовку водія транспортного засобу з порушенням порядку підготовки перепідготовки водія транспортного засобу, а саме здійснив допуск іншої особи не маючи документа спеціаліста з підготовки ТЗ, чим порушив вимоги п.18 Порядку підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації водіїв ТЗ затверджений Постановою КМ України від 20.05.2009 №487 та скоїв правопорушення, передбачене ст.127-3 КУпАП. Вказаною постановою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 13600 грн. В постанові зазначено, що до постанови додається відео з б/к, пояснення.

Статтею 127-3 КУпАП передбачена відповідальність за порушення посадовими особами закладів, їх філій чи інших відокремлених підрозділів, фізичними особами-підприємцями встановленого порядку підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, а саме здійснення підготовки, перепідготовки водіїв транспортних засобів, особою, яка не має чинного документа спеціаліста з підготовки водіїв транспортних засобів, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі від п`ятисот до вісімсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд бере до уваги, що суб`єктами відповідальності за ст. 127-3 КУпАП виступають виключно посадові особи закладів, їх філій чи інших відокремлених підрозділів або фізичні особи-підприємці, що проводять підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів.

Позивач ОСОБА_1 свою вину заперечує, вважає, що наведені відомості не відповідають дійсності, оскільки на час складання оскаржуваної постанови він не був посадовою особою закладів, філій чи інших відокремлених підрозділів або фізичною особою-підприємцем, які проводять підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів. Зазначив, що під час зупинки працівниками поліції в автомобілі за кермом перебувала особа, яка поросила проконсультувати її з приводу керування.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Представником відповідача - Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України в підтвердження правомірності оскаржуваного рішення надано оптичний диск DVD-R з відеозаписами.

З досліджених судом відеозаписів, які містяться на DVD-диску, наданому представником відповідача, вбачається, що такі не містять доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 127-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення. На вказаному відеозаписі не зафіксований факт здійснення навчання із практичної їзди учня посадовою особою закладу або фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1

Процедура підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів акредитованими у встановленому законодавством порядку закладами (у тому числі філіями чи відокремленими підрозділами юридичних осіб), які здійснюють підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів (далі - заклади) визначена «Порядком підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 487 від 20.05.2009 року (далі по тексту Порядок).

Згідно до п.3 зазначеного Порядку, теоретична і практична підготовка, перепідготовка і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, що експлуатуються на вулично-дорожній мережі загального користування, проводяться закладом, що закріплений за територіальним сервісним центром МВС за його місцезнаходженням.

Відповідно до п. 18 зазначеного Порядку, для теоретичної та практичної підготовки залучаються атестовані в установленому законодавством порядку спеціалісти.

Представником відповідача надана відповідь з Єдиного державного реєстру МВС, що станом на 15.04.2024 року дійсний атестат спеціаліста з підготовки водіїв транспортних засобів за ОСОБА_1 не значиться.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що суду не надано докази того, що станом на 19.04.2024 року ОСОБА_1 був належним суб`єктом відповідальності за ст.127-3 КУпАП, тобто що він був посадовою особою закладів, їх філій чи інших відокремлених підрозділів, або фізичною особою-підприємцем, яка надавала зазначені в постанові послуги.

Суд враховує, що в ст. 14 КУпАП визначено відповідальність посадових осіб і зазначено, що посадові особи підлягають адміністративній відповідальності за адміністративні правопорушення, зв`язані з недодержанням установлених правил у сфері охорони порядку управління, державного і громадського порядку, природи, здоров`я населення та інших правил, забезпечення виконання яких входить до їх службових обов`язків.

Представник відповідача не надав суду докази того, що ОСОБА_1 на час складання протоколу був службовою особою і мав певні службові обов`язки.

Таким чином, відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що позивач є суб`єктом адміністративного правопорушення, зазначеного в постанові серії ББА № 110819 від 19.04.2024 року

У частині третій ст. 62 Конституції України наголошується, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оскільки позивач заперечує порушення ним ст. 127-3 КУпАП, а доказів вчинення ОСОБА_1 відповідного адміністративного правопорушення відповідачем не надано, у той час як доказування (а так само обвинувачення) не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведена правомірність винесення оскаржуваної постанови, оскільки викладені у ній обставини належними та допустимими доказами в розумінні ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення та ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, не підтверджені.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що оскаржувана постанова прийнята без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, що відповідач не доказав правомірності свого рішення, а тому відповідно до вимог п. 1 ст. 247, ст. 293 КУпАП, суд скасовує вказану постанову і закриває провадження у справі.

Позивач у відповідності до ст. 132 КАС України просить вирішити питання щодо витрат на правничу допомогу у розмірі 35000 грн. та витрат на оплату судового збору.

Згідно із ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 2-7 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, часу, витраченого адвокатом, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною .

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.01.2022 по справі № 813/2241/18.

Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження даних витрат позивачем надано суду копію договору від 22.04.2024 року про надання правничої допомоги, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат до договору від 22.04.2024 року про надання правничої допомоги, детальний опис виконаних робіт від 24.04.2024. Згідно розрахунку витрат, пов`язаних з розглядом справи, витрати на професійну правничу допомогу складаються з надання адвокатом юридичної консультації, вивчення судової практики, ведення справи.

У даному випадку судом враховано, що хоча обумовлення такого розміру судових витрат на правничу допомогу (35000 грн.) відповідає досягнутим домовленостям між позивачем та адвокатом у договорі про надання правової допомоги, відповідає їх потребам та інтересам, однак заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не відповідає критеріям співмірності та справедливості, оскільки дана справа є справою незначної складності та підготовка до написання тексту позовної заяви та написання такої не вимагали великого обсягу юридичної та технічної роботи, не потребували затрат настільки значного часу для надання адвокатом послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги позивачу у співвідношенні до визначеної вартості послуг адвоката.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду від 02.08.2022 у справі № 640/14930/20.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень КАС України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, а також з огляду на складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, значення справи для сторони, надані докази, суд дійшов висновку, що обґрунтованим, об`єктивним і таким, що підпадає під критерій розумності, є визначення вартості послуг адвоката у даній справі у розмірі 10000 грн., що підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд не вбачає підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зазначає, що позивачем не визначено, якими доказами підтверджується завдання йому моральної шкоди, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з протиправними діями відповідачів, а також не доведено, з чого він виходив при зазначенні її розміру, тому дана вимога позивача є необґрунтованою.

Таким чином, суд дійшов висновку по часткове задоволення позовних вимог позивача. З матеріалів справи вбачається, що позивач поніс витрати на оплату судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог суд вважає, що ці витрати підлягають стягненню на користь позивача у розмірі 605,60 грн.

Керуючись ст.ст. 9, 16, 72-77, 79, 90, 132, 134, 139, 242, 244-246, 255, 286 КАС України, суд,-

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Державної казначейської служби України про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення задовольнити частково.

Скасувати постанову серії ББА № 110819 від 19.04.2024 року, винесену оперуповноваженим Харківського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 127-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу в розмірі 13600 грн. і закрити провадження у даній справі про адміністративне правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з витратами на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.та витрати зі сплатою судового збору в розмірі 605 грн. 60 коп., а всього 10605 (десять тисяч шістсот пять) грн. 60 коп.

В іншій частині вимог позовної заяви відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України (, адреса: м. Київ, вул. Академіка Богомольця, б. 10).

Відповідач: Державна казначейська служба України (, адреса: м. Київ, вул. Бастіонна 6).

Суддя Л.М. Рибальченко