Справа № 160/11571/24
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
03.05.2024 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області (далі -відповідач), в якій просить:
- стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 320872,32 грн за період з 10.07.2023 по 26.03.2024 включно.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
Адміністративний позов з додатками та копія ухвали від 07.05.2024 отримані відповідачем в системі «Електронний суд» 03.05.2024 та 07.05.2024 відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
Відповідно до ч. 7 ст. 18 КАС України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
З аналізу наведених норм законодавства встановлено, що у випадку реєстрації учасника судового процесу в системі «Електронний суд», суд повідомляє вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі.
Суд вважає відповідача належним чином повідомленим про можливість подання відзиву у зазначені строки та належним чином повідомленим про судовий розгляд справи.
Відповідачем, на виконання ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, не надіслано до суду відзиву на адміністративний позов та не повідомлено про поважність причин ненадання відзиву.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 у справі №160/20115/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування висновку, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області ОСОБА_1 , який затверджений наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 01.12.2022 № 632-К.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 01.12.2022 № 632-К в частині затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 02.12.2022 № 638-К про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, з 06.12.2022.

Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.12.2022 по 10.07.2023 в сумі 374351 (триста сімдесят чотири тисячі триста п`ятдесят одна) грн 04 коп (сума вказана без урахування податків та зборів).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп. та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 13000 (тринадцять тисяч) грн 00 коп.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп. та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 13000 (тринадцять тисяч) грн 00 коп.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі суми стягнення за один місяць.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.11.2023 у справі №160/20115/22 апеляційну скаргу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 року в адміністративній справі №160/20115/22 задоволено частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 року в адміністративній справі №160/20115/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування висновку, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - змінено.

В абзаці шостому резолютивної частини рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 року в адміністративній справі №160/20115/22 змінено цифри та слова «374351 (триста сімдесят чотири тисячі триста п`ятдесят одна) грн. 04 коп.» цифрами та словами «267 393 (двісті шістдесят сім тисяч триста дев`яносто три) 60 коп.».

В абзаці восьмому та дев`ятому резолютивної частини рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 в адміністративній справі №160/20115/22 змінено цифри та слова «13000 (тринадцять тисяч) грн 00 коп.» цифрами та словами «7000 (сім тисяч) грн 00 коп.».

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 року в адміністративній справі №160/20115/22 - залишено без змін.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 у справі №160/20115/22 та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 20.11.2023, Головним управлінням Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області 27.03.2024 прийнято наказ №221-к, яким скасовано Висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області Приходька В.І., який затверджений наказом Держпродспоживслужби від 01.12.2022 №632-К; скасовано наказ Держпродспоживслужби від 02.12.2022 №638-К про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області; поновлено позивача на посаді начальника Головного управління Держпродепоживслужби в Дніпропетровській області з 06.12.2022.

Позивач вважає, що відповідач лише 27.03.2024 виконав рішення суду щодо поновлення позивача на посаді, що свідчить про затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та зумовлює наявність права на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення з 10.07.2023 по 26.03.2024, у зв`язку із чим звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 3 Кодексу законів про працю України передбачає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

За статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч. 8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Суд зауважує, що Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.

Так, зокрема у постанові від 21.10.2021 у справі №640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Верховний Суд підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Як зауважив Верховний Суд у справі №640/19103/19 відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У підсумку суд касаційної інстанції у справі №640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 лютого 2018 року у справі №807/2713/13-а, від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17, від 25 вересня 2019 року у справі №813/4668/16, від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року у справі № 2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року у справі №815/1676/18, від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19, від 26 листопада 2020 року у справі №500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №280/5260/19, від 27 січня 2022 року у справі №580/5185/20, від 09 листопада 2022 року у справі №460/600/22 та від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21 тощо.

Окрім того, суд звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.11.2022 у справі №460/600/22, який, урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю.

Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Відтак, існування зазначеного судового рішення породжувало у відповідача обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді, який мав бути здійснений шляхом видання відповідного наказу негайно після його проголошення.

Між тим, як видно з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, на виконання судового рішення про поновлення на посаді наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 27.03.2024 №221-К «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з 06.12.2022, тобто більше ніж через вісім місяців після винесення рішення, що підлягало негайному виконанню.

Враховуючи наведені правові положення, а також беручи до уваги те, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області фактично виконано відповідачем 27.03.2024, суд робить висновок про затримку з боку Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області виконання цього рішення, а відтак і про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час такої затримки, а саме з 11.07.2023 (наступного дня після винесення рішення) по 26.03.2024 (день, що передував виданню наказу про поновлення на посаді).

Щодо суми середнього заробітку за період з 11.07.2023 по 26.03.2024, суд зазначає наступне.

З позовної заяви видно, що позивач просить стягнути середній заробіток за затримку виконання рішення суду у розмірі 320872,32 грн. При цьому в позовній заяві позивач зазначає, що період затримки виконання рішення суду становить 186 робочих днів (з 10.07.2023 по 26.03.2024), а отже середній заробіток за час затримки виконання рішення суду становить 320872,32 (1725,12 грн (середньоденна заробітна плата * 186 робочих днів затримки).

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

За змістом абзацу 4 пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід обраховувати, виходячи з розрахунку робочих днів.

Судом встановлено, що затримка виконання рішення суду становить 186 робочих днів

В свою чергу з матеріалів справи видно, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.07.2023 у справі №160/20115/22 встановлений розмір середньоденної заробітної плати позивача в сумі 1725,12 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тому при розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 11.07.2023 по 26.03.2024, суд виходить із середньоденної заробітної плати у розмірі 1725,12 грн.

Таким чином середній заробіток за час затримки виконання рішення суду становить: 1725,12 грн (середньоденна заробітна плата позивача) * 186 робочих днів (час затримки виконання рішення суду з 11.07.2023 року по 26.03.2024 (включно)) = 320872,32 грн.

При цьому, суд вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що середній заробіток за час вимушеного прогулу в цьому випадку підлягає стягненню саме з 11.07.2023 (наступного дня після винесення рішення), а не з 10.07.2023, як просить позивач.

Враховуючи викладене, суд робить висновок про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для часткового задоволення позову.

Згідно з п. 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v.» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодекс адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи всі наведені обставини, суд робить висновок, що позов підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду цієї справи не здійснюється, оскільки позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а докази понесення ним інших судових витрат у матеріалах справи відсутні.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області (вул. Філософська, буд. 39А, м. Дніпро, 49006, ) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 320872 (триста двадцять тисяч вісімсот сімдесят дві) грн 32 коп за період з 11.07.2023 по 26.03.2024 включно.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський