Справа № 240/9951/19
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2024-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Житомир справа № 240/9951/19

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в якому позивач просить стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 06.06.2017 по 30.05.2019 в сумі 129612,21 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18.10.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення за рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 у справі №240/5196/18) за період з 11.04.2019 по 30.05.2019. В решті позову відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю. Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18.10.2019 скасовано та прийнято нову постанову. У задоволенні позову відмовлено повністю.

22.06.2023 постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18.10.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020 у справі №240/9951/19 - скасовано. Справу №240/9951/19 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Житомирського окружного адміністративного суду.

Верховний Суд у своїй постанові дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП (п. 62 постанови ВС), вважаючи днем звільнення день виключення зі списків особового складу військової частини (п. 72-75 постанови ВС) (а.с. 139-148).

10.07.2023 до Житомирського окружного адміністративного суду надійшли матеріали справи №240/9951/19.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 10.07.2023 справа була передана для розгляду головуючому судді Гуріну Д.М.

У позовній заяві позивач стверджує, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (а.с. 5-8).

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 прийнято до спрощеного позовного провадження адміністративну справу №240/9951/19 без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

09.08.2023 до Житомирського окружного адміністративного суду за вх. №54370/23 надійшов відзив на адміністративний позов, у якому відповідач проти позовних вимог заперечує, просить відмовити у їх задоволенні. У відзиві зазначено про те, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців, у зв`язку з чим відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби (а.с. 156-160).

03.07.2024 до Житомирського окружного адміністративного суду за вх. №37820/24 на виконання вимог ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 28.06.2024 надішли витребувані судом матеріали (а.с. 169-171).

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2017 №29-РС ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас за підпунктом "б" пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я з виключенням з військового обліку). Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.06.2017 №109 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 06.06.2017 (а.с. 11, 12).

При звільненні зі служби 06.06.2017 позивачу не було виплачено грошове забезпечення у повному розмірі. Остаточний розрахунок із позивачем відбувся 30.05.2019.

Позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.06.2017 до 30.05.2019.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами суд зазначає наступне.

Постанова Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Необхідно зазначити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18.

Таким чином, суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм Кодексу законів про працю України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення Кодексу законів про працю України, а саме: статей 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частина 1 статті 47 Кодексу законів про працю України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, у редакції, що була чинною станом на час звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України, у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи, що позивачу не виплачено грошове забезпечення у повному обсязі у день звільнення, суд вважає, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивача звільнено з військової служби з 06.06.2017 (а.с. 12), а виплата грошового забезпечення у повному обсязі відповідачем здійснена 30.05.2019, підтвердженням чого є банківська виписка про зарахування заробітної плати (а.с. 13).

Згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 27 квітня 2016 року (справа №6-113цс16), розмір стягуваного з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, ставиться в залежність від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом з тим, при розгляді справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Верховний Суд розглядаючи справу №761/9584/15-ц, вирішив відступити від висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, зокрема у пунктах 91.-91.4. постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Виходячи із засад співмірності, суд вважає, що слід застосувати висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, викладені у наведених рішеннях та зменшити розмір відшкодування передбачений статтею 117 КЗпП України.

Ураховуючи наведені правові висновки та застосовуючи спосіб розрахунку, наведений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 (справа №480/3105/19), суд визначив наступний розмір відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно даних грошового атестата позивачу при звільненні було виплачено: оклад за військовим званням у розмірі 11,00 грн, посадовий оклад у розмірі 137,00 грн, надбавку за вислугу років у розмірі 44,40 грн, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 96,20 грн; премію у розмірі 705,55 грн; грошову допомогу у разі звільнення з військової служби у розмірі 34795,25 грн; а всього виплачено у день звільнення 35789,40 грн (а.с. 170 на звороті, 171).

Згідно банківської виписки за 30.05.2019 позивачу виплачено грошове забезпечення за рішенням суду у розмірі 22313,24 грн (а.с. 28).

Тобто, у день звільнення мало бути виплачено 58102,64 грн (100%) = 35789,40 грн (виплачено у день звільнення - 61,60%) + 22313,24 грн (не виплачено у день звільнення - 38,40%).

Час затримки розрахунку при звільненні з 07.06.2017 (наступний день після дня звільнення) до 30.05.2019 (день фактичного розрахунку) складає 723 дня.

Розмір середньоденного заробітку позивача складає: квітень 2017 року 4970,75 грн (а.с.170) + травень 2017 року 4970,75 грн (а.с.170) / 61 день = 162,98 грн.

Сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні становить: 162,98 грн (середньоденний заробіток позивача) х 723 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні) = 117834,54 грн.

Оскільки позивачу у день звільнення було виплачено грошове забезпечення у розмірі 35789,40 грн (61,60% від суми, що мала бути виплачена), то суд вважає справедливим способом захисту порушених прав позивача - стягнення на його користь 45248,46 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 38,40% від загальної суми середнього заробітку (117834,54 грн х 0,384).

У період з 07.06.2017 до 30.05.2019 не існувало законодавчо визначених обмежень періоду стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, чинна у наведений період редакція ст.117 КЗпП передбачала стягнення серднього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи наведене суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з відповідача на користь позивача 45248,46 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору та не поніс судових витрат, у зв`язку з чим, суд не стягує судові витрати із відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 143, 243-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення коштів.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що виразилась у невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення у повному розмірі у день звільнення.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 45248,46 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.06.2017 по 30.05.2019.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати до Сьомого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Гурін