Справа № 120/1340/24
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 липня 2024 р. Справа № 120/1340/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комара П.А., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 до: ІНФОРМАЦІЯ_1 про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 надати відстрочку від прозову на військову службу під час мобілізації з підстави, яка визначена абз. 5 ч. 1 ст. 23 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 03.10.2023 звернувся із заявою та доданими відповідними підтверджуючими документами до відповідача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно із абз.5 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (не підлягають призову на військову службу під час мобілізації зокрема військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років). Проте отримав відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яку вважає протиправною.

На адресу суду відповідачем поданий відзив на позовну заяву згідно якого заперечив проти позову та просить у його задоволенні відмовити. Представник відповідача зазначив, що надані позивачем документи не доводять факт самостійного виховання дитини батьком. Так, актами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї та довідками Теплицької селищної ради №1369 від 30.10.2023 та №1308 від 30.10.2023 підтверджується виключно факт спільного проживання позивачем зі своїм сином ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Проте, вказані акти та довідки жодним чином не доводять факту самостійного виховання дитини позивачем та не підтверджують відсутності участі матері дитини - ОСОБА_3 у вихованні дитини.

Інших заяв по суті до суду не надходило.

Враховуючи наведене та керуючись ч. 6 ст. 162 КАС України суд вирішує справу за наявними у справі матеріалами.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи позову та відзиву, встановив наступне.

Позивач звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та просив надати йому відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з тим, що виховує дитину самостійно. До заяви додав: копію паспорта, свідоцтво про народження № НОМЕР_1 , Акт оцінки потреб сім`ї комунального закладу "Центр соціальних служб Теплицької селищної ради", Акт обстеження матеріально-побутових умов Теплицької селищної ради №1023 від 28.08.2023, довідку про склад сім`ї.

28.09.2023 позивач звернувся до відповідача з метою отримання інформації щодо його заяви.

У листі від 12.10.2023 №7233 відповідач повідомив, що під час розгляду його заяви з долученими до неї документами, комісією з перевірки наявності прав громадян на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 прийнято рішення щодо відмови у наданні ОСОБА_1 відстрочки. У зв`язку з тим, що за абзацом 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації надається жінкам та чоловікам, які самостійно виховують дитину віком до 18 років.

Відповідач пояснив, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не виливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини. Таким чином, з норм Сімейного кодексу України, чітко вбачається, що лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків.

Таким чином повідомив позивача, що підстав для відстрочки відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" у нього немає.

Відмову відповідача у видачі йому відстрочки від призову під час мобілізації на підставі абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" позивач вважає протиправною, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє дотепер.

Указом Президента України № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII.

Згідно абз. 2 ч. 1, 3 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" громадяни України зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період. Виклик в телефонному режимі не суперечить нормі законодавства щодо оповіщення про прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

Положеннями ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, згідно абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Аналізом наведеної норми свідчить, що законодавцем чітко вказана підстава при якій військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, при умові самостійного виховування дитини (дітей) віком до 18 років.

Дана норма є імперативною, вичерпною та не передбачає додаткових умов чи альтернатив окрім вказаних в нормі закону.

Згідно п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі - Положення № 154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до п. 9 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань: ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"; оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Пунктом 11 Положення № 154 передбачено, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Таким чином, обов`язки щодо мобілізації на військову службу за призовом, встановлення відстрочок покладені, в тому числі на відповідача.

Як установлено судом, на підставі матеріалів справи, позивач звертався із заявою до відповідача про відстрочення від призову на військову службу під час мобілізації згідно абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

Згідно наданих документів вбачається, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилося двоє дітей - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Шлюбні відносини позивача з ОСОБА_3 не було зареєстровано.

Суд зазначає, що згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Положеннями ст. 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Суд наголошує, що позивач, як батько відповідно до Сімейного кодексу України виконує обов`язок по утриманню своїх дітей, але факт самостійного виховання не підтверджений наданими суду доказами.

Суд наголошує, що розірвання шлюбу батьків, їх проживання окремо, визначення місця проживання дітей з одним із батьків, як в цьому випадку - із батьком, не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дітей, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей, ці обставини не можуть розглядатися як доказ самостійного виховання батьком дітей.

У даному випадку відсутні будь-які належні та допустимі докази, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дитини віком до 18 років.

Зокрема, і відсутні достатні докази того, що мати не приймає участі в утриманні дитини, а саме докази того, що позивач звертався до суду про стягнення з неї аліментів на утримання дітей та докази наявності заборгованості зі сплати аліментів, що б свідчило про те, що мати ухиляється від обов`язку щодо утримання дитини.

Також суд звертає увагу на те, що у законодавстві відсутнє формулювання поняття «самостійне виховання дітей одним з батьків». Разом з тим, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2021 року № 693, містить визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько».

Так, одинока мати - мати, у актовому записі про народження дитини якої відомості про чоловіка як батька дитини внесені в установленому порядку за її вказівкою; мати дитини, батько якої помер, відповідно до рішення суду позбавлений батьківських прав, визнаний безвісно відсутнім або оголошений померлим, якщо ця дитина не була усиновлена іншим чоловіком;

одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Виходячи з цього визначення, оскільки матір дитини не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, відсутні підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітню дитину.

Також слід врахувати, що відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 № 9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

У постанові від 13.06.2018 по справі № 822/2446/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав, що правовий статус поняття одинокого батька не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття одинокої матері, тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ.

Тобто, для набуття статусу одинока матір, одинокий батько, необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Системний аналіз норм Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що батька можна визнати таким, що виховує дитину самостійно, тобто без матері, тільки за наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання дитини, зокрема, позбавлення матері батьківських прав, визнання безвісно відсутньою чи померлою. Саме по собі розірвання шлюбу, не перебування батьків у шлюбі, реєстрація місця проживання матері окремо від дитини не передбачає, що дитина виховується без матері.

Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених правових норм, суд приходить до переконання, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що свідчили б про статус позивача як батька, що самостійно виховує дитину віком до 18 років.

З вказаних підстав, суд вважає правомірними дії відповідача щодо відмови позивачу в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів позивача та оцінивши зібрані в справі докази у їх сукупності, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

З урахуванням положень ст.139 КАС України питання про розподіл судових витрат у справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

Суддя Комар Павло Анатолійович