Справа № 140/22857/23
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2024-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/22857/23 пров. № А/857/25812/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року , прийняте суддею Каленюк Ж.В. у місті Луцьку, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними, скасування постанови та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі ГУ ПФУ в Тернопільській області, відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови в призначенні згідно з частиною шостою статті 42 Закону України від 23 вересня 1999 №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі Закон №1105-XIV) одноразової допомоги сім`ї потерпілого в сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату та скасування постанови від 26 липня 2023; зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату (248100,00 грн), на підставі заяви від 01 лютого 2022.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано постанову ГУ ПФУ в Тернопільській області від 26 липня 2023 №1900-0311-8/31429 про відмову в призначенні страхових виплат; зобов`язано нарахувати та виплатити відповідно до частини шостої статті 42 Закону №1105-XIV одноразову допомогу сім`ї у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, за заявою від 01 лютого 2022. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд виходив з того, що відмовляючи постановою від 26 липня 2023 у призначенні одноразової допомоги на сім`ю, відповідач покликається на пункт 5.1 Порядку №11, яким визначено перелік документів для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати (а.с.40). Поряд з тим зміст постанови, окрім загального посилання на пункт 5.1 Порядку №11, не містить обґрунтування причин відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової допомоги на сім`ю.

Жодної з перелічених у статті 45 Закону №1105-ХІV підстав для відмови у страховій виплаті відповідач не вказав.

Суд зазначив, що лише у відзиві на позов відповідач наводить причини, з яких одноразова допомога на сім`ю не була призначена позивачу. Такою причиною є ненадання доказів реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за однією адресою із сином ОСОБА_2 за його життя.

Однак, і в рішенні Волинського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2022, і в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 січня 2023 у справі №140/4402/22 довідка Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборності, 31А» від 02 червня 2022, яка видана на підставі підписаного сусідами акта про проживання від 01 червня 2022, визнана як належний доказ факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з потерпілим.

Суд зазначив, що по суті доводи відповідача про те, що місце реєстрації позивача та його померлого сина не співпадають є підставою для відмови у призначенні родині такої страхової виплати, є проявом так званого «правового пуризму», який виявляється у надмірному прагненні до чистоти та переваги форми над змістом.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Тернопільській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що вказане судове рішення прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що Законом №1105-XIV окремо не визначено коло осіб, які належать до членів сім`ї померлого потерпілого та які мають право на одержання одноразової допомоги.

При цьому батьки потерпілого, незалежно від факту роботи, мають право на отримання одноразової допомоги сім`ї за умови належності до переліку осіб, визначених статтею 41 Закону №1105-XIV, спільної реєстрації та у разі якщо загиблий не мав своєї сім`ї.

Судом першої інстанції не було досліджено чи померлий потерпілий мав свою сім`ю.

Просить суд критично оцінити довідку від 02.06.2022, що видана Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Соборності, 31 А» та акт проживання від 01.06.2022, стверджуючи, що вказані документи не можуть бути належним і допустимим доказом, оскільки відповідно до Порядку, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 №11, спільною має бути саме реєстрація, а не проживання.

Звертає увагу на те, що призначення страхових виплат відноситься до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду України.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в позові.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до наступного.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд у повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього серії НОМЕР_1 (а.с.24).

30.06.2021 близько 11:00 ОСОБА_2 , керуючи службовим автомобілем марки Mercedes, модель 308CDI, типу фургон малотонажний-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись автодорогою М-19 «Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече» на 185 км + 450 м між селом Малі Дорогостаї Млинівського району Рівненської області та селом Брищі Дубенського району Рівненської області не справився з керуванням, виїхав за межі проїзної частини праворуч, де допустив перекидання транспортного засобу з наступним виїздом назад на проїзну частину. У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 02.07.2021 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Малі Дорогостаї Млинівського району Рівненської області (а.с.23).

Актом спеціального розслідування нещасного випадку від 10.09.2021 форми Н-1/П, затвердженим 14.09.2021 начальником Управління Держпраці у Тернопільській області, нещасний випадок із смертельним наслідком, що стався 30.06.2021 об 11:00 у ТОВ «Агробізнес» з водієм цього товариства ОСОБА_2 , визнано таким, що пов`язаний з виробництвом (а.с.13-20).

На заяву ОСОБА_1 від 01.02.2022 щодо виплати йому одноразової допомоги в сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату (а.с.31-35), Підволочиське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області листом від 28.02.2022 №92/19-01-11 (а.с.30) відмовило позивачу у виплаті одноразової допомоги у разі смерті потерпілого на виробництві, оскільки реєстрація місця проживання ОСОБА_1 не співпадає з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого ОСОБА_2 (а.с.30).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01.09.2023 у справі №140/4402/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.01.2023, визнано протиправними дії Підволочиського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області щодо відмови в призначенні та виплаті згідно з частиною шостою статті 42 Закону №1105-ХІV одноразової допомоги сім`ї потерпілого в сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, на підставі заяви ОСОБА_1 від 01.02.2022; зобов`язано Підволочиське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.02.2022 про призначення одноразової виплати на сім`ю як члену сім`ї ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, та прийняти відповідне рішення за результатами такого розгляду.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 29.05.2023 у справі №140/4402/22 замінено сторону виконавчого провадження - боржника Підволочиське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Тернопільській області на його правонаступника ГУ ПФУ в Тернопільській області.

Постановою ГУ ПФУ у Тернопільській області від 26.07.2023 №1900-0311-3/31429 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової допомоги на сім`ю відповідно до пункту 5.1 Порядку №11 (а.с.40).

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначено Законом № 1105-ХІV.

Правові висновки Верховного Суду стосовно застосування положень цього Закону сформовані, зокрема, в постановах від 20 лютого 2018 у справі № 803/879/17, від 21 травня 2018 у справі № 428/11236/16-а, від 31 серпня 2018 у справі № 451/1464/16-а, від 11 грудня 2018 у справі № 804/3477/16, від 22 січня 2019 у справі № 583/1159/16-а та від 21 лютого 2019 у справі № 204/2001/17(2-а/204/121/17).

Згідно зі статтею 36 Закону № 1105-ХІV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до частини першої статті 43 Закону № 1105-XIV для розгляду справ про страхові виплати до Фонду подаються: 1) акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть; 2) документи про необхідність подання додаткових видів допомоги.

Згідно зі статтею 44 Закону № 1105-XIV Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів. Рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.

Відповідно до статті 45 Закону № 1105-ХІV фонд відмовляє у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце:

1) навмисні дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання приписів та обмежень лікаря) потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку;

2) подання роботодавцем, іншими органами, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілим Фонду свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок;

3) вчинення застрахованим умисного кримінального правопорушення, що призвів до настання страхового випадку.

Фонд відмовляє у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов`язаним з виробництвом.

Частиною шостою статті 42 Закону № 1105-XIV (в редакції станом на дату настання нещасного випадку) встановлено, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується:

- одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату;

- одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

З метою вдосконалення порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат і здійснення управліннями (відділеннями) виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) у разі настання нещасного випадку на виробництві та/або професійного захворювання, керуючись статтями 7, 36, 37, 39, 41-48 Закону № 1105-ХІV, Правління Фонду соціального страхування України постановило затвердити Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат. Наведений Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат затверджений постановою Правління Фонду соціального страхування України від 19 липня 2018 № 11.

Розділом V Порядку № 11 врегульовано питання призначення, зокрема, одноразової допомоги особам, які мають на неї право в разі смерті потерпілого, де також, шляхом встановлення різних умов призначення, визначено наявність двох окремих видів одноразової допомоги - на сім`ю померлого та на кожну особу окремо.

Відповідно до пункту 5.1. Розділу V Порядку № 11 для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати, до управління (відділення) виконавчої дирекції Фонду подаються:

- заяви (колективна чи індивідуальні) для призначення страхових виплат за встановленою виконавчою дирекцію Фонду формою;

- копії паспорта;

- копії реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) або сторінки паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

- копії свідоцтва органу реєстрації актів цивільного стану про смерть потерпілого;

- копії документів, що підтверджують родинні зв`язки померлого й потерпілого (свідоцтво про шлюб потерпілого, свідоцтво про народження його дітей, у разі призначення виплати батькам потерпілого подається свідоцтво про народження потерпілого);

- довідка про реєстрацію місця проживання (у разі відсутності відмітки про реєстрацію місця проживання в документах, що засвідчують особу).

Для отримання одноразової допомоги на сім`ю реєстрація їх місця проживання повинна збігатися з реєстрацією місця проживання померлого потерпілого.

З огляду на вказане, колегія суддів доходить висновку, що Фонд соціального страхування, який наділений відповідними повноваженнями згідно з пунктом 8 частини першої статті 7 Закону № 1105-XIV, Порядком № 11, чітко визначив механізм призначення, перерахування та проведення страхових виплат, визначивши, що реєстрація місця проживання за однією адресою потерпілого є обов`язковою умовою для отримання такого виду страхової виплати як одноразова допомога на сім`ю потерпілого у разі його смерті від нещасного випадку на виробництві.

Судом встановлено, що позивач звернувся до Фонду соціального страхування із заявою про призначення страхової виплати, у зв`язку зі смертю сина.

Відмовляючи постановою від 26 липня 2023 ОСОБА_1 у призначенні одноразової допомоги на сім`ю, відповідач покликається на пункт 5.1 Порядку №11, яким визначено перелік документів для призначення одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати в разі смерті потерпілого членами сім`ї та особами, які мають право на виплати.

Лише у відзиві на позов відповідач наводить причини, з яких одноразова допомога на сім`ю не була призначена позивачу - ненадання доказів реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за однією адресою із сином ОСОБА_2 за його життя.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 (стаття 12), Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 (стаття 2). Стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 закріплює правило, за яким здійснення права на свободу пересування і вибору місця проживання, вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, не може зазнавати жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частин першої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з частиною шостою статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Водночас, відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, врегульовуються Законом України від 11 грудня 2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Положеннями статті 3 Закону № 1382-IV також встановлено, що:

- вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати;

- місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Таким чином, аналізуючи вказані положення, колегія суддів зазначає, що Конституцією України кожній фізичній особі гарантуються свобода пересування та вільний вибір місць постійного або тимчасового проживання, кількість яких не обмежується.

Згідно з частиною десятою статті 6 Закону № 1382-IV реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Правові висновки Верховного Суду стосовно застосування положень цього Закону сформовані, зокрема, у постановах від 30 січня 2018 у справі № 233/4008/17, від 06 лютого 2018 у справі № 234/9663/17, від 06 лютого 2018 у справі № 243/7507/17, від 13 лютого 2018 у справі № 263/11240/17 та від 20 лютого 2018 у справі № 219/9030/17.

Конституційний Суд України в рішенні від 20 грудня 2019 № 12-р/2019, на підставі системного аналізу положень Закону № 1382-IV, який за його преамбулою відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, дійшов висновку, що Закон № 1382-IV не передбачає можливості обмеження права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання людини залежно від реєстрації її місця проживання або постійного проживання у певному населеному пункті.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 07 лютого 2022 № 265 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Пунктом 4 цього Порядку визначено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою.

Мета та порядок реєстрації місця проживання визначаються положеннями Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05 листопада 2021 № 1871-IX.

Відповідно до статті 3 цього Закону реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Таким чином, суд доходить висновку, що встановлений державою обов`язок особи зареєструвати єдине місце проживання зумовлено характером такого інструменту державного управління, з огляду на застосування останнього з метою реалізації, зокрема виборчих прав, надання низки адміністративних послуг, в тому числі і для ведення офіційного листування з державними органами.

Повертаючись до спірних правовідносин, що виникли у цій справі, суд зазначає, що дійсно, положеннями Порядку № 11 для отримання одноразової допомоги на сім`ю в разі смерті потерпілого встановлено обов`язкову вимогу щодо наявності однакового зареєстрованого місця проживання родини (дружини, дітей).

При цьому ані Законом № 1105-XIV, ані Порядком № 11 поняття родини/сім`ї не визначається.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України), сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Конституційний Суд України у Рішенні від 03 червня 1999 № 5-рп/99 визначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

З огляду на вищезазначене, враховуючи передбачену Основним Законом можливість вільного вибору особою свого місця проживання, а також те, що положення ЦК України та Закону № 1382-IV передбачають можливість проживання у двох і більше місцях і при цьому не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, в контексті правовідносин, що виникли у цій справі, колегія суддів наголошує, що зареєстроване місце проживання не є безумовним, єдиним та безпосереднім доказом проживання заявника з потерпілим однією сім`єю на момент його смерті.

Конституційний суд України в абзаці третьому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 № 2-рп/2016 також вказав, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Тому, суд доходить висновку, що встановлена Порядком № 11 обов`язковість збігу зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого є додатковою обмежуючою умовою, що значно звужує обсяг встановлених законом прав сімей застрахованих осіб, що загинули на виробництві.

При цьому колегія суддів також звертає увагу, що Закон № 1105-XIV не містить вимоги співпадіння зареєстрованого місця проживання усієї родини для отримання одноразової допомоги на сім`ю у разі смерті потерпілого та не вбачається серед переліку підстав для відмови в призначенні страхових виплат і наданні соціальних послуг застрахованому.

Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 22.04.2024 у справі №420/17371/22.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів доходить висновку, що надані позивачем докази (акт про проживання від 01 червня 2022, довідка Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборності, 31А» від 02 червня 2022, починаючи з листопада 1996 ОСОБА_1 фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1 та судові рішення у справі №140/4402/22) є належними та достатніми доказами, що підтверджують місце фактичного проживання позивача та його померлого сина однією сім`єю.

Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній не наведено інших міркувань, які не були б предметом перевірки судом та щодо яких не наведено мотивів відхилення відповідного аргументу.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний суд не надає оцінки рішенню в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року у справі №140/22857/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар