Справа № 260/9387/23
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2024-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/9387/23 пров. № А/857/9238/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Кухтея Р. В., Шевчук С. М.;

за участю секретаря судового засідання Ханащак С.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Закарпатської митниці на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року у справі № 260/9387/23 (суддя Микуляк П.П., м. Ужгород) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася у Закарпатський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Закарпатської митниці (далі відповідач, митний орган), в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 29.09.2023 р. за №1041-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 . Поновити позивачку на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста Тиса Закарпатської митниці з 02.10.2023 р. Стягнути із Закарпатської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 02 жовтня 2023 року по дату винесення судового рішення, із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що наказом начальника Закарпатської митниці Державної Митної служби України від 29.09.2023 р. за №1041-о Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 02 жовтня 2023 року її звільнено з посади державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста Тиса Закарпатської митниці, у зв`язку із закінчення строку, на який укладено контракт про проходження державної служби від 15.03.2023 №111, із змінами, внесеними шляхом підписання Додаткової угоди від 29.05.2023 №47, відповідно до п.1 ч.12 ст.311, абзацу 2 ч.1 ст.85 Закону України Про державну службу.

Позивачка вважає, що її було звільнено протиправно відповідно до наказу відповідача, в якому зазначено дату звільнення 02.10.2023 p., яка не є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, а отже з порушенням вимог ч.1 ст.5 Закону №2136-ІХ.

Також, ОСОБА_1 звертає увагу на те, що вона є одинокою матір`ю, на утриманні перебуває син віком одинадцять років, тому відповідач повинен був працевлаштувати її після закінчення трудового договору, однак жодних заходів щодо працевлаштування Закарпатська митниця не вжила, жодну роботу їй не було запропоновано.

Не погодившись з прийнятим відповідачем рішенням, позивачка звернулася в суд першої інстанції за захистом своїх прав.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Закарпатської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Закарпатської митниці від 29 вересня 2023 року за №1041-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста "Тиса" Закарпатської митниці з 03 жовтня 2023 року.

Стягнуто із Закарпатської митниці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 жовтня 2023 року по 12 березня 2024 року, в розмірі 95173,36 грн. (дев`яносто п`ять тисяч сто сімдесят три гривні тридцять шість копійок), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста "Тиса" Закарпатської митниці та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 18050,12 грн. (вісімнадцять тисяч п`ятдесят гривень дванадцять копійок) підлягає до негайного виконання.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Закарпатська митниця оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Свою апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що ним не було порушено норми ч.3 ст.40 КЗпП України стосовно заборони звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, оскільки ці норми стосуються випадків звільнення працівників виключно з ініціативи роботодавця, та не застосовуються до спірних правовідносин, які стосуються звільнення у зв`язку із закінченням строкового трудового контракту. Нормами п. 2 ч. 1 ст. 83 та абз. 2 ч. 1 ст. 85 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби та державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту. Таким чином, Закарпатська митниця вважає, що в даному випадку, з урахуванням наведених норм, у зв`язку із закінченням строку, на який було укладено контракт, була зобов`язана видати оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади в останній день строку дії контракту, тобто 02.10.2023 року.

Також, митний орган вважає помилковим посилання позивачки на ч.3 ст.184 КЗпП України, у зв`язку із відсутністю у неї ознак статусу одинокої матері в контексті застосування наведених норм ст.184 КЗпП України, оскільки критерієм для визначення статусу одинокої матері є виховання та утримання дитини без участі батька. Апелянт вважає, що одержання жінкою аліментів від батька дитини позбавляє статусу одинокої матері. Тому, посилання позивачки щодо наявності у неї статусу одинокої матері є помилковим, оскільки рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 16.04.2021 року у справі №297/387/21 вказує на наявність присуджених аліментів на утримання дитини, а також у матеріалах справи відсутні докази про підтвердження відсутності участі батька ОСОБА_2 у вихованні дитини, що вказує на те, що позивачка не має статусу «одинокої матері», який необхідний для застосування норм ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

На апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 подала відзив, вважаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними. Тому, з підстав, викладених у відзиві, просить апеляційну скаргу Закарпатської митниці залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2023 року укладено контракт №111 про проходження державної служби між Закарпатською митницею та ОСОБА_1 , згідно з умовами якого позивач призначається на посаду державної служби державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста Тиса Закарпатської області.

Наказом Закарпатської митниці від 15.03.2023 №214-о ОСОБА_1 переведено на посаду державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста Тиса Закарпатської митниці з укладенням контракту про проходження державної служби.

Пунктом 1 Розділу «Загальні положення» Контракту №111 від 15.03.2023 року було передбачено, що на відносини сторін за цим Контрактом поширюється дія Митного кодексу України, а в частині не врегульованій ним - Закону України «Про державну службу», інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини щодо проходження державної служби, Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 26 зазначеного Контракту, строк його дії з 16 березня 2023 року по 15 червня 2023 року.

Додатковою угодою №47 від 29.05.2023 року строк дії Контракту №111 від 15.03.2023 продовжено по 02 жовтня 2023 року.

29 вересня 2023 року наказом начальника Закарпатської митниці Державної Митної служби України за №1041-о Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста Тиса Закарпатської митниці, із займаної посади 02 жовтня 2023 року у зв`язку із закінчення строку, на який укладено контракт про проходження державної служби від 15.03.2023 №111, із змінами, внесеними шляхом підписання Додаткової угоди від 29.05.2023 №47, відповідно до п.1 ч.12 ст.311, абзацу 2 ч.1 ст.85 Закону України Про державну службу.

Не погоджуючись з рішення Закарпатської митниці, ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з даним позовом за захистом своїх прав.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закону України «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII).

Частиною першою статті 1 Закону № 889-VІІІ визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина друга статті 1 Закону №889-VІІІ).

Відповідно до частини першої статті 569 Митного кодексу України (далі також - МК України) працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями.

Частиною третьою статті 569 МК України встановлено, що правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

Згідно з частиною п`ятою статті 570 МК України з особами, які призначаються на службу до митних органів на посади державної служби, можуть укладатися контракти про проходження державної служби відповідно до законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Нормами ст. 5 Закону № 889-VIII передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За правилами ч. 1 ст. 31-1 Закону № 889-VIII, з особою, яка призначається на посаду державної служби, може бути укладено контракт про проходження державної служби відповідно до пункту 3 частини другої статті 34 цього Закону в порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Контракт про проходження державної служби укладається на строк до трьох років.

Дія контракту про проходження державної служби за умови належного його виконання державним службовцем може бути продовжена за угодою сторін на той самий або більший строк, але не більше ніж на три роки шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту.

Частиною 12 ст. 31-1 Закону № 889-VIII передбачено, що дія контракту про проходження державної служби припиняється: 1) у разі закінчення строку, на який укладено контракт; 2) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін; 3) за ініціативою суб`єкта призначення або керівника державної служби - у разі невиконання або неналежного виконання державним службовцем умов контракту; 4) у разі припинення державної служби з підстав, визначених частиною першою статті 83 цього Закону.

У відповідності до частини 1 ст. 88-1 Закону № 889-VIII передбачено, що контрактом про проходження державної служби можуть бути встановлені додаткові, крім передбачених цим Законом, підстави припинення державної служби.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII, державна служба припиняється з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Як слідує зі змісту наказу Закарпатської митниці №1041-о від 29.08.2023 року, ОСОБА_1 була звільнена з посади, а проходження нею державної служби припинено на підставі п. 1 ч. 12 ст. 31-1, абз. 2 ч. 1 ст. 85 Закону, тобто у зв`язку із закінченням строку, на який укладено контракт про проходження державної служби від 15.03.2023 №111, із змінами, внесеними шляхом підписання Додаткової угоди від 29.05.2023 №47.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 85 Закону № 889-VIII у разі призначення на посаду державної служби з укладанням контракту про проходження державної служби державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту.

ОСОБА_1 у своїй позовній заяві посилається на порушення норм ч. 3 ст. 40 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України), щодо заборони звільнення працівників з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, однак суд апеляційної інстанції не погоджується з думкою позивачки та вважає за потрібне зазначити наступне.

Норма ч. 3 ст. 40 КЗпП України стосуються випадків звільнення працівників виключно з ініціативи роботодавця (ст. 40, 41 КзпП України, ст.87 Закону), та не застосовуються до спірних правовідносин, які стосуються звільнення у зв`язку із закінченням строкового трудового договору.

Частина 1 ст.40 КЗпП України містить вичерпний перелік випадків звільнення працівників з ініціативи роботодавця, а саме: 1) змін в організації виробництва і праці: 2 виявленої невідповідності працівника займаній посаді; 3) систематичне невиконання працівником трудових обов`язків; 4) прогул без поважних причин; 5) нез`явлення на роботі протягом більш як 4-х місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання.

Стаття 41 КЗпП України містить додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника з окремими категоріями працівників (1) одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; 1-1) винні дії керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати; 1-2) вчинення ; керівником підприємства, установи, організації мобінгу (цькування) незалежно від форм прояву та/або невжиття заходів щодо його припинення, встановленого судовим рішенням, що набрало законної сили: 2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця; 3) вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи; 4) перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи; 4-1) наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України "Про запобігання корупції''; 5) припинення повноважень посадових осіб; б) неможливості забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Також, спеціальні норми ст.87 Закону № 889-VIII містять вичерпний перелік випадків звільнення державних службовців з ініціативи роботодавця (суб`єкта призначення).

Слід звернути увагу на те, що наведені в КЗпП України та Законі № 889-VIII підстави звільнення з ініціативи роботодавця є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

При цьому, жоден із вказаних випадків звільнення з ініціативи роботодавця не стосується даного спору, адже позивачку було звільнено не з ініціативи роботодавця, а у зв`язку із закінченням строкового трудового договору в порядку встановленому статтею 86 Закону № 889-VIII.

Проаналізувавши зазначені норми трудового законодавства, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що у зв`язку із закінченням строку, на який було укладено контракт, митний орган був зобов`язаний видати оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади в останній день строку дії контракту, що ним і було зроблено.

Щодо посилання позивачки на статус одинокої матері в контексті застосування норм статті 184 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України), слід зазначити наступне.

З копії свідоцтва серії НОМЕР_1 про народження ОСОБА_3 , яке долучено до матеріалів справи, суд апеляційної інстанції встановив наявний запис про батька громадянин України ОСОБА_2 .

Крім того, до позовної заяви ОСОБА_1 долучено копію рішення Берегівського районного суду від 16.04.2021 у справі №297/387/21 з якого встановлено, що із ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі по 3500 грн щомісячно, починаючи з 25.02.2021 і до досягнення сином повноліття.

Також, слід зауважити, що термін "одинока матір" в контексті застосування норм права при звільнення у зв`язку із закінченням строкового трудового договору на законодавчому рівні не визначено, проте визначення міститься у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 р. № 9.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов`язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП)».

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини позбавляє статусу одинокої матері.

В даному випадку рішення Берегівського районного суду від 16.04.2021 у справі №297/387/21, про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , вказує на відсутність другої ознаки, яка дозволяє віднести позивачку до «одинокої матері» в контексті застосування норм ст.184 КЗпП України, а саме самостійного утримання дитини.

Вказана правова позиція узгоджується в постановах Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №818/779/16, від 21.12.2020 у справі №520/2226/19, від 18.03.2021 у справі №818/1350/16

Врахувавши зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи вказують на наявність присуджених аліментів на утримання дитини ОСОБА_1 , а також на відсутність доказів про підтвердження відсутності участі батька у вихованні дитини, тому позивачка не має статусу «одинокої матері», який необхідний для застосування норм ст.184 КЗпП України.

З урахуванням встановлених обставин, надавши оцінку доводам сторін, їх відповідності вимогам спеціального закону, колегія суддів вважає, що відповідач дотримався порядку звільнення позивачки зі служби в Закарпатській митниці, а спірний наказ є законним, тому у задоволенні позову про його скасування та про поновлення ОСОБА_1 на службі слід відмовити.

Суд першої інстанції не звернув на вказані обставини уваги, не надав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку щодо неправомірності оскарженого наказу відповідача, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає підставними та обґрунтованими, такими, що спростовують висновки суду першої інстанції з наведених вище мотивів.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст.229 ч. 4, 242-244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Закарпатської митниці задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року у справі № 260/9387/23 скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Закарпатської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 10 липня 2024 року.