Справа № 300/3801/24
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2024-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" липня 2024 р. справа № 300/3801/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 протиправно не розглянуто його заяву від 23.03.2024 про надання відстрочки від призову за мобілізацією. Як наслідок, слід зобов`язати відповідача повторно розглянути вказану заяву про надання належно оформленої довідки про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати. Позивач вказав, що оскільки його дружина ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи, тому він 23.03.2024 звернувся до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову за мобілізацією. Звернув увагу, що відсутні інші працездатні особи, які зобов`язані відповідно до закону утримувати його жінку. Подана заява отримана відповідачем 25.03.2024, однак жодної відповіді від ІНФОРМАЦІЯ_1 він не отримував. Вказав, що відповідач повинен був прийняти мотивоване рішення за наслідком розгляду заяви від 23.03.2024, однак жодного рішення ним не прийнято. Як наслідок, слід зобов`язати відповідача повторно розглянути вказану заяву про надання належно оформленої довідки про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву відповідно до якого проти позову заперечив. У відзиві зазначив, що дослідивши подані позивачем документи, у зв?язку з відсутністю відповідних даних в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов?язаних та резервістів позивачу запропоновано надати документи, які підтверджують родинний зв?язок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з ОСОБА_5 (не надано свідоцтво про народження або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян), а також надати документи щодо батька ОСОБА_5 , а саме які підтверджують відсутність обов?язку щодо утримання непрацездатної повнолітньої дочки. Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_2 не було надано відмови у розгляді звернення позивача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Звернув увагу, що позивачу як військовозобов?язаному, який має дружину із числа осіб з інвалідністю ІІ групи може бути оформлено відстрочку від призову військову службу під час мобілізації в порядку визначеному Постановою КМУ від 16.05.2024 №560, про що комісією має бути прийнято відповідне рішення за результатом розгляду звернення позивача та доданих до нього документів. Просив суд відмовити в задоволенні позову.
Згідно з ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.05.2023 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, зазначає наступне.
Судом встановлено, що відповідно до військового квитка від 09.03.1998 серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 29.12.2022 перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8).
Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 08.11.1999, громадянин ОСОБА_1 та громадянка ОСОБА_6 08.11.1999 одружилися. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_7 » (а.с.9).
Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 від 10.01.2023 та довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ №749801, ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с.10-11).
Крім того, в матеріалах справи наявна індивідуальна програма реабілітації інвалідів №1494 від 29.08.2022, яка видана ОСОБА_2 (а.с.12).
Згідно з довідкою №7788 від 13.05.2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) (а.с.13).
Як вбачається з пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 від 28.11.2018 ОСОБА_3 отримує пенсію за віком (а.с.14).
Позивач 23.03.2024 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, в якій просив оформити йому відстрочку від призову за мобілізацією та видати відповідний документ. До вказаної заяви додав завірені копії: паспорту та коду позивача, свідоцтва про одруження, довідки до акта огляду МСЕК, довідки про склад та реєстрацію сім`ї, пенсійного посвідчення ОСОБА_3 , свідоцтва про народження неповнолітніх дітей (а.с.17).
Вказана заява із доданими документами отримана відповідачем 26.03.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.18).
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо нерозгляду його заяви, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Президентом України 24 лютого 2022 року прийнято Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Відповідно до пункту 1 Указу №64/2022 воєнний стан діє з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 22.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 №573/2022, від 07.11.2022 року №757/2022, від 06.02.2023 №58/2023, від 01.05.2023 №254/2023, від 26.07.2023 №451/2023, від 06.11.2023 №734/2023, від 05.02.2024 №49/2024, від 06.05.2024 №271/2024 було продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб та з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб відповідно.
На затвердження даних указів Верховною Радою України прийнято відповідні закони.
Крім того, Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлені Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII (надалі Закон №3543-XII).
Згідно зі статтею 1 Закону №3543-XII мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;
особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації визначені статтею 22 Закону №3543-ХІІ, частинами 3, 5 якої визначено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
В свою чергу статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Так, в абз.11 ч.1 ст. 23 Закону №3543-XII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) закріплено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Особи з інвалідністю, а також особи, зазначені в абзацах четвертому - дванадцятому частини першої цієї статті, у зазначений період можуть бути призвані на військову службу за їхньою згодою і тільки за місцем проживання (абз. 17 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII).
Пунктом 23 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487 передбачено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти в разі зміни адреси їх місця проживання або інших персональних даних зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідним органам, де вони перебувають на військовому обліку, зокрема у випадках, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-комунікаційні системи.
Призовники, військовозобов`язані та резервісти, які не актуалізували інформацію про себе в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, особисто у семиденний строк з дня внесення змін до персональних даних прибувають із паспортом громадянина України та військово-обліковими документами до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, підрозділу Служби зовнішньої розвідки, який організовує та веде військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці, для взяття їх на військовий облік, зняття з військового обліку або внесення змін до їх облікових даних.
За правилами п.8 ч.1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (додаток 2 до порядку від 30 грудня 2022 року № 1487), призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Як встановлено судом, 23.03.2024 позивач звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просив надати йому відстрочку від призову під час мобілізації та надати йому відповідні документи.
При цьому, за результатом розгляду вказаної заяви відповідач листом від 01.05.2024 №1/1/729/1 повідомив, що з метою підтвердження права на відстрочку позивачу запропоновано надати документи, які підтверджують родинний зв?язок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з ОСОБА_5 (не надано свідоцтво про народження або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян), а також необхідністю надати документи щодо батька ОСОБА_5 , а саме які підтверджують відсутність обов?язку щодо утримання непрацездатної повнолітньої дочки (а.с.69).
Надалі, листом від 31.05.2024 №1/1/884/1 відповідач повідомив позивача, що 18.05.2024 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 № 3633-ІX. Відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в новій редакції) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов?язані які мають дружину (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи. У зв?язку з наявністю у позивача дружини, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, запропоновано прибути до ІНФОРМАЦІЯ_1 для оформлення відстрочки та оновлення військово-облікових даних (а.с.70).
З огляду на вищенаведене суд зазначає, що згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України у рішенні від 25.11.1997 року №6-зп вказав, що стаття 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлює принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність.
Разом з тим, Конституційний Суд України у зазначеному вище рішенні вказав, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що рішення, дія чи бездіяльність порушують або обмежують права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
Також Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму щодо такого захисту.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Аналізуючи наведені норми та висновки Конституційного Суду України, слід зазначити, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України є, зокрема захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень, у тому числі з боку державних органів.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч.1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 8 статті 4 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах України підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому, визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у публічно-правовому спорі є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Оскільки, судом встановлено факт розгляду відповідачем (лист від 01.05.2024 №1/1/729/1) заяви ОСОБА_1 від 23.03.2024 про надання відстрочки від призову за мобілізацією, а позивачем не доведено вчинення відповідачем дій щодо відмови розгляду вказаної заяви чи бездіяльності щодо її розгляду, то вказане свідчить про відсутність порушеного права позивача, яке б потребувало судового захисту.

Суд також приймає до уваги те, що листом від 31.05.2024 №1/1/884/1 відповідачем запропоновано позивачу прибути до ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв?язку з наявністю дружини, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, для оформлення відстрочки та оновлення військово-облікових даних.

Таким чином, відповідач жодних дій щодо відмови у розгляді заяви позивача від 23.03.2024 не вчиняв, а повідомив позивача листом від 01.05.2024 №1/1/729/1 про необхідність надати додаткові документи. При цьому, на переконання суду, відповідач добросовісно вживав заходів щодо повідомлення позивача, зокрема листом від 31.05.2024 №1/1/884/1, про можливість оформлення відстрочки відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дії та неупереджено.

Таким чином, позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії не підлягає до задоволення.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.