Справа № 200/2270/24
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2024-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2024 року Справа№200/2270/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку в спрощеному позовному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи «Центр пробації»

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Державної установи «Центр пробації», в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не проведенні нарахування та виплати позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 березня 2023 року по 28 лютого 2024 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 3 березня 2023 року по 28 лютого 2024 року.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 21 листопада 2006 року по 2 березня 2023 року працювала в Державній кримінально-виконавчій службі України, у тому числі з 21 листопада 2021 року в Деснянському районному відділі філії Державної установи «Центр пробації» в Київській області, з якої була звільнена.

У березні відповідач відмовив позивачу у виплаті додаткової винагороди, передбаченої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у зв`язку із чим позивач звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із відповідним позовом

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2023 року по справі № 200/2389/23, прийнятим за наслідком розгляду позову ОСОБА_1 , яке набрало законної сили 19 грудня 2023 року, Державну установу «Центр пробації» було зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 30 000 грн щомісячно за період з 6 березня 2022 року по 8 липня 2022 року.

На виконання зазначеного рішення відповідач 29 лютого 2024 року нарахував та виплатив позивачу додаткову винагороду у розмірі 98 158,07 грн.

Позивач вважає, що внаслідок тривалої затримки з боку відповідача остаточного розрахунку з нею після звільнення вона має право на отримання відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, за весь час такої затримки та просить суд позов задовольнити (а.с. 1-5).

У відзиві на позов відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, обґрунтовуючи свої заперечення наступним.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року, за позивачем було визнано право на отримання додаткової винагороди відповідно до постанови № 168, яке виконано установою у повному обсязі 29 лютого 2024 року.

Посилаючись на Порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року № 925/5, відповідач зазначив, що додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, не є складовою грошового забезпечення, яка належить до виплати при звільненні.

Зауважує, що передбачений абз. 2 ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежений шістьма місяцями.

Також зазначає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні перевищує суму додаткової винагороди позивача. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 716/9584/15-ц, а також постанови Верховного Суду від 23 листопада 2023 року по справі № 520/23355/21, від 21 жовтня 2021 року по справі № 640/14764/20, звертає увагу на непропорційність розмірів компенсації за затримку виплат та додаткової винагороди та зазначає, що з врахуванням облікової ставки НБУ станом на 2 березня 2023 року (25%) сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні в межах шести місяців має складати 12 163,20 грн (98 158,07 грн * 25% / 365 * 181).

Враховуючи наведене, просить суд відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог (а.с. 29-31).

Ухвалою суду від 23 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 17-18).

26 квітня 2024 року до суду від позивача надійшли документи на підтвердження усунення недоліків позовної заяви (а.с. 21-23).

Ухвалою суду від 1 травня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); зобов`язано Державну установу «Центр пробації» надати суду додаткові докази (а.с. 24-25).

17 травня 2024 року судом отримано від відповідача відзив на позов та витребувані судом додаткові докази по справі (а.с. 29-40).

Ухвалою суду від 20 червня 2024 року зобов`язано відповідача надати суду розрахунок грошового забезпечення позивача за січень - лютий 2023 року, наведеного у наданій довідці (а.с. 43).

27 червня 2024 року судом отримано від відповідача детальний розрахунок грошового забезпечення позивача за січень - лютий 2023 року, наведеного у наданій суду разом із відзивом на позов довідці, а також оновлена довідка про щомісячні види грошового забезпечення позивача за період з 1 січня 2023 року по 28 лютого 2023 року (а.с. 50-51).

Суд вважає за необхідне зазначити, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан із 5 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженими відповідними законами, дія воєнного стану неодноразово продовжувалась та станом на час розгляду справи відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 травня 2024 року № 271/2024 »Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» від 8 травня 2024 року № 3684-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 5 год 30 хв 14 травня 2024 року строком на 90 діб.

Станом на день розгляду даної справи в Україні продовжує діяти воєнний стан.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), є громадянкою України згідно паспорту серії НОМЕР_1 від 19 березня 2007 року, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 5-8).

Відповідач, Державна установа «Центр пробації», , зареєстроване місцезнаходження: 01050, м. Київ, вул. Юлія Іллєнка, буд. 81, є державною організацією (установою, закладом) та належним відповідачем у даній справі (а.с. 33).

Як встановлено судом, позивач з 21 листопада 2006 року по 2 березня 2023 року працювала в Державній кримінально-виконавчій службі України та була звільнена зі служби 2 березня 2023 року відповідно до наказу Державної устранови «Центр пробації» № 197/к від 24 лютого 2023 року (а.с. 9, 10-13).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2023 року по справі № 200/2389/23, яке набрало законної сили 19 грудня 2023 року, визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації», яка полягала у не здійсненні нарахування позивачу додаткової винагороди, передбаченої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 30000,00 грн щомісячно з 6 березня 2022 року по 8 липня 2022 року; зобов`язано Державну установу «Центр пробації» нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 30000,00 грн щомісячно з 6 березня 2022 року по 8 липня 2022 року (а.с. 10-13, https://reyestr.court.gov.ua/Review/112178374, https://reyestr.court.gov.ua/Review/115757951).

Ухвалою Верховного суду від 18 січня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної установи «Центр пробації» на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року у справі № 200/2389/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/116396702).

Згідно із відомостями програмного забезпечення «Діловодство спеціалізованого суду», з метою примусового виконання рішення суду позивачу 25 грудня 2023 року був виданий виконавчий лист.

28 лютого 2024 року відповідач на виконання Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2023 року по справі № 200/2389/23 виплатив позивачу зазначену у рішенні суму в розмірі 98 158,07 грн шляхом її перерахування на рахунок позивача (дата проведення платежу банком - 29 лютого 2024 року), що визнається сторонами та підтверджується платіжною інструкцією № 1702 від 28 лютого 2024 року (внутрішній номер 331378807), відповідно до якої платник, Державна установа «Центр пробації», код ЄДРПОУ .02.2024 року перерахував отримувачу, ОСОБА_1 , грошові кошти у сумі 98 158,07 грн, призначення платежу: «3601030;2800; перерахування коштів зг. ріш. суду по справі № 200/2389/23 від 17.07.2023 від 17.07.2023 доп. Зап. № 342/11-24 від 27.02.2024 добровільно спл.»; та випискою Приватбанку від 6 березня 2024 року (а.с. 14, 38).

Відповідно до відомостей програмного забезпечення «Діловодство спеціалізованого суду», постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11 березня 2024 року (ВП № 73717077) виконавчий лист по справі № 200/2389/23 було повернуто до Донецького окружного адміністративного суду у зв`язку з повним виконанням судового рішення.

Будучи не згодною із тим, що при сплаті (перерахуванні) їй відповідачем 29 лютого 2024 року визначеної рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2023 року додаткової грошової винагороди їй не було нараховано та виплачено середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV (далі - Закон № 2713-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. № 2713-IV Держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Згідно зі ст. 24 Закону № 2713-IV фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом.

Частиною 2 ст. 23 Закону № 2713-IV передбачено, що умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону № 2713-IV умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» затверджено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами, в тому числі, осіб начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби.

Відповідно до п. 2 зазначеного Порядку грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 вказаного Порядку встановлено виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, […].

На виконання зазначених приписів наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2018 року № 925/5 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі Порядок № 925/5).

Відповідно до п. 3 зазначеного Порядку грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Як вбачається з цього пункту, додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова № 168), до складу грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України не включена.

Разом із цим згідно з п. 1 Постанови № 168 (в редакції, чинній у період, протягом якого відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2023 року по справі № 200/2389/23 позивачу мала сплачуватись додаткова винагорода в розмірі 30000 грн на місяць) на період дії воєнного стану […] особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 грн щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць) […].

Пунктом 3 цієї ж постанови встановлено Міністерству фінансів опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови.

Проаналізувавши наведені нормативно-правові приписи, суд висновує, що додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, за наявності визначених підстав нараховується та сплачується особам, які мають на неї право, роботодавцями (розпорядниками бюджетних коштів), на фінансовому забезпеченні яких перебувають вказані особи.

Суд зазначає, що Порядок № 925/5 не містіть норм, які регулюють питання щодо виплати звільненому працівнику середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця в с і х належних йому при звільненні виплат (в тому числі виплат, які не включені до структури грошового забезпечення відповідно до п. 3 Порядку № 925/5).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата в с і х сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України (у редакції, чинній станом на час звільнення позивача зі служби з органів Державної кримінально-виконавчої служби України) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ч. 1). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті" (ч. 2).

Суд зауважує, що закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівниками.

Враховуючи, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим працівникам, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні викладений у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст.ст. 94, 116, 117 КЗпП України і ст.ст. 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, додаткова грошова винагорода, передбачена п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», є виплатою, на яку працівник має право відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому така винагорода мала бути виплачена позивачу при звільненні.

Як наслідок, у зв`язку із затримкою остаточного розрахунку із позивачем (в тому числі в частині виплати при звільненні додаткової винагороди, передбаченої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168), відповідач мав також здійснити виплату їй у лютому 2024 року (при виплаті додаткової винагороди на виконання рішення суду) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в межах періоду, визначеного ст. 117 КЗпП України (шість місяців), але не зробив цього.

Враховуючи наведене, позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Державної установи «Центр пробації» щодо не виплати їй середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні - підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 березня 2023 року по 28 лютого 2024 року, суд виходить з наступного.

Згідно із ч.ч. 1-2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: […] 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; […] 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, […] від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Керуючись наведеними приписами, беручи до уваги висновки суду про наявну бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачеві середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в частині виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні позивача (затримки виплати додаткової винагороди).

Разом із цим, як вже зазначалось судом, станом на час звільнення позивача зі служби з органів Державної кримінально-виконавчої служби ст. 117 КЗпП України діяла в редакції, відповідно до якої виплата працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку обмежена шістьма місяцями.

Зміни до КЗпП України, відповідно до яких ст. 117 КЗпП України була викладена у зазначеній вище редакції, були внесені у Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ) та набрали чинності 19 липня 2022 року.

Отже, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню в частині періоду затримки шість місяців після звільнення.

Беручи до уваги, що позивача звільнено зі служби 2 березня 2023 року, відповідач мав нарахувати та сплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 3 березня 2023 року по 2 вересня 2023 року (включно) (3 вересня 2023 року є першим днем сьомого місяця затримки при звільненні, а не останнім днем шестимісячного періоду затримки).

Щодо посилань відповідача на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 716/9584/15-ц стосовно застосування принципу співмірності та пропорційності, суд зазначає, що вказані висновки були зроблені Великою Палатою Верховного Суду щодо приписів ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (тобто, до 19 липня 2022 року), а тому не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 травня 2024 року у справі № 560/11616/23, від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22.

Так, у постанові від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22 Верховний Суд вказав, що висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 щодо врахування принципу співмірності та пропорційності при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, до застосування ст. 117 КЗпП України в редакції, що діяла з 19 липня 2022 року, не відповідає правовому регулюванню, яке належить застосовувати до спірних правовідносин.

Верховний Суд зазначив, що після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 викладена в ній позиція щодо наявності передбачених ст. 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення - не піддавалася зміні (відступу). Проте, правова позиція суду касаційної інстанції першочергово повинна ґрунтуватись на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діє з 19 липня 2022 року, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. Наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав в е с ь час затримки по день фактичного розрахунку (без обмеження цього періоду). Зазначив, що при вирішенні питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період затримки, що мав місце під час дії першої редакції ст. 117 КЗпП України (чинній до 19 липня 2022 року), мають враховуватись висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, зокрема підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Приписи редакції ст. 117 КЗпП України, чинній з 19 липня 2022 року, щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, мають враховуватись б е з застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Беручи до уваги наведене, суд відхиляє доводи відповідача щодо застосування принципу співмірності та пропорційності при розрахунку суми, що підлягає до стягненню в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку із позивачем при звільненні останньої зі служби з органів Державної кримінально-виконавчої служби, так як позивач була звільнена зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби після набрання чинності змін до ст. 117 КЗпП України, внесених Законом № 2352-ІХ.

Як зазначено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні конкретні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідок відповідача № 8/2-170 від 8 травня 2024 року, № 8/2-218 від 26 червня 2024 року, № 8/2-171 від 8 травня 2024 року та розрахунку до довідки № 8/2-171, за період січень лютий 2023 року (два останні місці перед звільненням позивач) ОСОБА_1 було нараховано грошове забезпечення у загальному розмірі 104 596,74 грн, в тому числі: січень 9 107,45 грн (4 370,00 грн посадовий оклад, 1 340,00 грн оклад за спеціальним званням, 2 569,50 грн надбавка за вислугу років, 827,95 грн надбавка за особливості проходження служби) та лютий 95 489,29 грн (4 370,00 грн посадовий оклад, 1 340,00 грн оклад за спеціальним званням, 2 569,50 грн надбавка за вислугу років, 827,95 грн надбавка за особливості проходження служби, 79 851,60 грн одноразова грошова допомога, 874,00 грн премія, 5 656,24 грн компенсація за невикористану відпустку) (а.с. 39-40, 50-51).

Згідно із п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми н а р а х о в а н о ї заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у п. 4 цього Порядку.

При цьому суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Відповідно до п. 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати н е враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Виходячи із наведених приписів, при розрахунку середньоденної заробітної плати (грошового забезпечення) позивача суд не враховує саме нараховані суми грошового забезпечення позивача, при цьому до розрахунку не включаються суми нарахованої одноразової грошової допомоги в розмірі 79 851,60 грн та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 5 656,24 грн.

Середньомісячне грошове забезпечення позивача за січень лютий 2023 року складає: 19 088,90 грн (9 107,45 грн + 9 981,45 грн) / 2 = 9 544,45 грн.

Середньоденне грошове забезпечення із урахуванням кількості робочих днів (згідно довідки № 8/2-171 від 8 травня 2024 року кількість робочих днів позивача за січень та лютий 2023 року: січень 2023 року 31 день, лютий 2023 року 28 днів; всього - 59 днів) складає: 19 088,90 грн / 59 = 323,54 грн.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців після звільнення (з 3 березня 2023 року по 2 вересня 2023 року (включно), 184 дня) складає: 323,54 грн * 184 дня = 59 531,36 грн.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 59 531,36 грн.

Як наслідок, адміністративний позов позивача підлягає частковому задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 3 цієї ж статті при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, ставка судового збору встановлена в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивачем заявлена позовна вимога майнового характеру (стягнення з Державної установи Центр пробації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні), але сума середнього заробітку у позові не була визначена.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України Про судовий збір у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а […] на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Судом встановлено, що за подання даного позову на виконання вимог ухвали суду від 23 квітня 2024 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн (а.с. 22, 42).

Беручи до уваги, що позивачем заявлялись позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 березня 2023 року по 28 лютого 2024 року (363 дня), враховуючи встановлений судом розмір середньоденного грошового забезпечення (323,54 грн), ціна даного позову в частині майнових позовних вимог складає 117 445,02 грн (363 дня * 323,54 грн).

Із врахуванням приписів пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір до сплати за подання даного позову підлягало 1 211,20 грн (117 445,02 грн * 1 % = 1 174,45 грн; але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Позовні вимоги позивача майнового характеру за висновком суду підлягають задоволенню на суму 59 531,36 грн, що складає 50,69% від ціни позову.

Таким чином, беручи до уваги приписи ч. 3 ст. 139 КАС України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати зі сплати судового збору пропорційно від задоволеної частини майнових позовних вимог в розмірі 613,96 грн (1 211,20 грн * 50,69%).

Керуючись ст.ст. 2-4, 12, 72-78, 90, 132, 134, 139, 244-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Державної установи «Центр пробації» (, зареєстроване місцезнаходження: 01050, м. Київ, вул. Юлія Іллєнка, буд. 81) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації», яка полягає у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців після звільнення - з 3 березня 2023 року по 2 вересня 2023 року (включно).

Стягнути з Державної установи «Центр пробації» (, зареєстроване місцезнаходження: 01050, м. Київ, вул. Юлія Іллєнка, буд. 81) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців після звільнення - з 3 березня 2023 року по 2 вересня 2023 року (включно) в сумі 59 531 (п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот тридцять одна) грн 36 коп.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державної установи «Центр пробації» (, зареєстроване місцезнаходження: 01050, м. Київ, вул. Юлія Іллєнка, буд. 81) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 613 (шістсот тринадцять) грн 96 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна