Справа № 400/9515/21
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2024-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/9515/21
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.

Дата і місце ухвалення 20.02.2024р., м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 11.02.2021 року № Ф-73440-17 на суму 37788,74 грн. станом на 31.01.2021 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що у період, за який йому було нараховано недоїмку він був призваний у Збройні Сили України та проходив військову службу за контрактом до 18.07.2017 року, у період з травня 2018 року по вересень 2019 року перебував та працював, як найманий працівник за межами України, з листопада 2019 року по липень 2020 року працював на ФОП ОСОБА_2 . Позивач вважав, що оскільки за нього перераховано та сплачено ЄСВ у мінімальному розмірі внеску, немає підстав для покладення на нього обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок у зв`язку із наявністю статусу фізичної особи-підприємця у період нарахування, а тому податкова вимогу є протиправною та підлягає скасуванню.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.02.2024 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Миколаївській області від 11.02.2021 року № Ф-73440-17 на суму 37788,74 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт посилався на те, що згідно з наявною інформацією про трудову діяльність ОСОБА_1 , він у період з 28.12.2006 по 06.03.2011 здійснював підприємницьку діяльність, а потім повернувся до роботи за наймом. З копії трудової книжки та копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.08.2017 № 82 вбачається, що позивач проходив військову службу за контрактом з 25.03.2015 по 18.08.2017 р.

Згідно з п. 9.2 розділу VШ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464 передбачено,що зокрема, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених п. 2 ст. 6 Закону № 2464, якщо вони не є роботодавцями.

Апелянт зазначає, що підставою для такого звільнення є заява ФОП та копія військового квитка або копія іншого документа, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до контролюючого органу протягом 10 днів після її демобілізації.

Пункт 9.2 розділу VШ Закону № 2464 застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2024 № 303, затвердженим Законом України «Про часткову мобілізацію» та протягом усього періоду.

Апелянт зауважив, що положення п. 9.2 розділу VШ не містять норми щодо звільнення від сплати ЄСВ фізичних-осіб підприємців, прийнятих на військову службу за контрактом.

Апелянт вважає, що при розгляді справи, суд не звернув увагу на відсутність у трудовій книжці позивача доказів здійснення трудової діяльності у період з 19.08.2017 по 21.11.2019, та з 23.06.2020 р. до закінчення розгляду справи у суді першої інстанції. Позивач вказує, що у період з травня 2018 року по вересень 2019 року, він працював як найманий працівник за межами України та підприємницької діяльності не здійснював. На підтвердження цього факту Позивачем було надано копію відповіді на адвокатський запит № 51 від 06.08.2021 щодо надання інформації стосовно перетину митного кордону України від Адміністрації Державної прикордонної служби України № 91-29681/0/15-21-Вих від 09.08.2021 р. Додаткових документів щодо місця працевлаштування за межами України, інформації про роботодавця, який мав би сплачувати за позивача єдиний соціальний внесок та довідки про сплачені за Позивача податки, надано не було.

ГУ ДПС у Миколаївській області вважає переконливим доказом відповідь Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо перебування Позивача як найманого працівника за межами України.

Зважаючи на зазначене апелянт вважає, що у періоди з 19.08.2017 по 21.11.2019, з 23.06.2020 р. до моменту винесення судового рішення судом першої інстанції, у справі відсутні докази щодо здійснення трудової діяльності ОСОБА_1 .

З огляду на викладене апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.02.2024 року та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 28.12.2006 року був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа до 18.10.2021 року (дата запису про припинення підприємницької діяльності).

11.02.2021 року Головним управлінням ДПС у Миколаївській області було оформлено вимогу про сплату позивачем боргу (недоїмки) № Ф-73440-17, якою нараховано суму боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 37 788,74 грн.

Не погоджуючись з вказаною вимогою ГУ ДПС, позивач оскаржив її до суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку встановлено нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, фізичні особи-підприємці.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

У постанові від 04.12.2019 року у справі № 440/2149/19 Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464 щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Судом встановлено, що відповідно до інформаційної бази даних ІС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника (позивача) існують такі нарахування:

за 2017 рік 09.02.2018 року 8448,00 грн.;

за І кв. 2018 року 19.04.2018 року 2457,18 грн.; за II кв. 2018 року 19.07.2018 року 2457,18 грн.; за III кв. 2018 року 19.10.2018 року 2 457,18 грн.; за IV кв. 2018 року 21.01.2019 року 2457,18 грн.;

за І кв. 2019 року 19.04.2019 року 2754,18 грн.; за II кв. 2019 року 19.07.2019 року 2754,18 грн.; за III кв. 2019 року 21.10.2019 року 2754,18 грн.; за IV кв. 2019 року 20.01.2020 року 2754,18 грн.;

за І кв. 2020 року 21.04.2020 року 2078,12 грн.; за II кв. 2020 року 20.07.2020 року 1039,06 грн.; за III кв. 2020 року 19.10.2020 року 3178,12 грн.; за IV кв. 2020 року 19.01.2021 року 2200,00 грн.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно записів трудової книжки, позивач у період з 25.03.2015 року по 18.08.2017 року проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом.

Частиною ст. 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII передбачено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам-підприємцям не здійснюється.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином у період з 01.01.2017 року по 18.08.2017 року, у зв`язку із перебуванням на військовій службі за контрактом, позивач не зобов`язаний сплачувати за себе, як за фізичну особу-підприємця єдиний внесок. У вказаний період сплата єдиного внеску здійснювалась роботодавцем позивача за контрактом (Міністерством оброни України в особі командира Військової частини), що виключає стягнення єдиного внеску за цей період з позивача як підприємця.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 260/117/19.

Крім того судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно записів трудової книжки позивача у період з 21.11.2019 року по 23.06.2020 року позивач працював у ФОП ОСОБА_3 в якості водія автотранспортного засобу, тобто був найманим працівником.

Доказів отримання позивачем у спірний період доходу від провадження власної підприємницької діяльності контролюючий орган не надав.

Таким чином у вказаний період позивач, в розумінні Закону № 2464-VI, був застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у відповідний період нараховував та сплачував роботодавець у розмірі встановленому законом, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка не отримувала дохід від підприємницької діяльності у відповідному періоді.

Що стосується періоду з 19.08.2017 року по 31.12.2017 року, а також періодів з І кварталу 2018 року по IV квартал 2018 року, з 01.01.2019 року по 20.11.2019 року, з ІІІ кварталу 2020 року по ІV квартал 2020 року, в які позивач згідно записів трудової книжки не перебував на військовій службі у ЗСУ та не був найманим працівником, колегія суддів зазначає наступне:

Заперечуючи правомірність спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) за вказаний вище період, позивач вказував на те, що у період з травня 2018 року по вересень 2019 року він перебував та працював найманим працівником за межами України, тобто ніякої підприємницької діяльності на території України він не здійснював, а тому, як вважає позивач, і сплачувати єдиний внесок за вказаний період не зобов`язаний.

Колегія суддів наголошує на тому, що за положеннями пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року до 01 січня 2021 року) єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників - фізичних осіб-підприємців - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

При цьому у разі неотримання фізичною особою-підприємцем у період з 1 січня 2017 року до 01 січня 2021 року доходу від провадження підприємницької діяльності, така фізична особа-підприємець зобов`язана була нараховувати та сплачувати єдиний внесок у розмірі, не меншому за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Таким чином сам факт неотримання у спірний період позивачем як фізичною особою-підприємцем доходу від провадження підприємницької діяльності, не звільняє його від обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі.

Посилання позивача на перебування його за кордоном у вказаний період також ніяким чином не звільняє його від обов`язку зі сплати єдиного внеску.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції, встановивши в ході розгляду справи факт відсутності відомостей щодо трудової діяльності позивача у період з19.08.2017 року по 20.11.2019 року, а також з 23.06.2020 року по дату звернення до суду, дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) у повному обсязі, з огляду на те, що контролюючим органом при визначенні позивачу суми боргу з єдиного внеску протиправно було нараховано його за період з 01.01.2017 року по 18.08.2017 року та з 21.11.2019 року по 23.06.2020 року.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так у постанові від 28 березня 2023 року у справі № 260/433/19 Верховний Суд вказав на те, що, встановивши невідповідність частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства, наслідком такого є визнання акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину (пункт, речення) рішення або рішення в частині нарахування певної суми штрафних (фінансових) санкцій. Разом з тим, рішення, в якому недійсну частину не можна виокремити, ідентифікувати, є недійсним в цілому.

Як вже зазначалось вище, у період з 19.08.2017 року по 20.11.2019 року та у період ІІІ-ІV квартал 2020 року позивач був зобов`язаний сплачувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску на місяць.

За положеннями п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця;

Згідно ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3200 гривень.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», установлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні.

Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», установлено у 2019 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні, з 1 вересня - 5000 гривень.

З урахуванням зазначеного мінімальний страховий внесок на місяць у 2017 році склав 704 грн. (3200 грн. х 22%); у 2018 році 819,06 грн. ( 3723 грн. х 22%); у 2019 році 918,06 грн (4173 грн. х 22%); з 01.01.2020 року 1039,06 грн. (4723 грн. х 22%); з 01.09.2020 року 1100 грн. (5000 грн. х 22%).

Таким чином за період з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року позивач повинен був сплатити єдиний внесок у розмірі 2816 грн. (704 грн. х 4міс.); у 2018 році 9828,72 грн. (819,06 грн. х 12 міс); за період з 01.01.2019 року по 30.10.2019 року 9180,60 грн (918,06 грн. х 10 міс.), за період з 01.07.2020 року по 30.08.2020 року 2078,12 грн., з 01.09.2020 року по 31.12.2020 року 4400 грн. (1100 грн. х 4 міс). Всього 28 303,44 грн.

Враховуючи все вищезазначене колегія суддів вважає, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною лише на суму 9485,30 грн. та підлягає скасуванню саме на цю суму. В іншій частині вимога про сплату боргу (недоїмки) скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України через порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду першої інстанції було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. згідно платіжної інструкції № 95247 від 05.10.2021 року.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат у вигляді судового збору в розмірі пропорційному задоволеним позовним вимогам 227,90 грн. (25,10%).

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Миколаївській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 11.02.2021 року № Ф-73440-17 на суму 9485,30 грн.

В інші частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати у сумі 227 (двісті двадцять сім) грн. 90 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук