Справа № 990SСGС/3/23
Суддя: Шевцова Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року

м. Київ

Провадження № 11-201сап23

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого судді - доповідача Шевцової Н. В.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Усенко Є. А.,

за участю:

секретаря судового засідання Лук`яненко О. О.,

представника скаржника - Кравця Р. Ю.,

представника ВРП - Нарольської Т. С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 23 листопада 2023 року № 1120/0/15-23, ухвалене за результатами розгляду його скарги на рішення Першої Дисциплінарної палати від 21 липня 2021 року № 1623/1дп/15-21,

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст та обґрунтування наведених у скарзі вимог

1. 25 грудня 2023 року ОСОБА_1 (далі також скаржник) звернувся до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою, у якій просить скасувати рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 23 листопада 2023 року № 1120/0/15-23 «Про залишення без змін рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП від 21 липня 2021 року № 1623/1дп/15-21 «Про притягнення судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» (далі - оскаржуване рішення).

2. На обґрунтування наведених у скарзі вимог ОСОБА_1 зазначає про відсутність підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальностіу зв`язку з відсутністю в його діях складу дисциплінарного проступку та наполягає, що в оскаржуваному рішенні ВРП обрала найбільш суворий вид дисциплінарного стягнення щодо нього, що суперечить принципу пропорційності, не зваживши на недоведеність вчинення інкримінованих йому дій належними, допустимими та достатніми доказами.

3. Так, скаржник звертає увагу, що єдиною підставою для його притягнення до дисциплінарної відповідальності визначено подію вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) (керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння), однак на час розгляду дисциплінарної скарги щодо нього це питання вже було вирішено судом у визначеному законом порядку у спосіб закриття постановою Печерського районного суду міста Києва від 1 березня 2019 року у справі № 757/1456/18-п провадження про притягнення його до адміністративної відповідальності. Водночас факт наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного проступку, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, так само як і подія правопорушення (керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння), не були встановлені цим судовим рішенням. Тому скаржник уважає, що ВРП перебрала на себе функції суду в непередбачений законом спосіб та ухвалила щодо нього оскаржуване рішення з порушенням презумпції невинуватості.

4. На переконання скаржника, ВРП не мала б посилатися на постанову Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 369/10356/18 як на судове рішення, яким встановлено факт керування ним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, оскільки у цій справі суд перевіряв факт наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, а не частиною першою статті 130 КУпАП, а саме порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Відповідно його дії на предмет перебування в стані алкогольного сп`яніння під час керування автомобілем не були та не могли бути предметом оцінки суду в зазначеній справі. Разом із цим скаржник наполягає, що у постанові Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 369/10356/18 немає жодного обґрунтування того, на якій підставі суд дійшов висновку про те, що « ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до настання ДТП», однак оскаржити це судове рішення він не міг з огляду на його остаточний характер.

5. Інші докази, на які посилалися ВРП та її дисциплінарний орган, скаржник вважає небезспірними й такими, що не мали б братися до уваги.

6. Так, скаржник звертає увагу, що протокол про адміністративне правопорушення від 2 січня 2018 року серії БД № 425415 був складений працівниками поліції з численними порушеннями та помилками, зокрема з порушенням пунктів 7, 9 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 листопада 2015 року № 1376, та розділу IX Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 січня 2015 року № 1395, де встановлено додаткові вимоги до протоколу. Внесені до зазначеного протоколу корегування, на переконання скаржника, спотворювали правдивість наведеної у ньому інформації щодо події правопорушення, тому ВРП не мала б ураховувати його як беззаперечний доказ.

7. Скаржник стверджує, що його перевірка поліцейськими на предмет перебування в стані сп`яніння за допомогою спеціального пристрою була проведена з порушенням приписів пункту 5 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103, оскільки він не давав згоду на проведення такої перевірки. При цьому скаржник звертає увагу, що достовірність записів тесту на приладі «Драгер» на предмет вживання ним алкоголю, згідно з яким концентрація алкоголю становила 1,52 проміле, не може підтверджуватися відеозаписом на каналі ютуб, як про це зазначає ВРП в оскаржуваному рішенні, оскільки відеозаписи з непідтверджених джерел за умови відсутності відеофіксації події дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) працівниками поліції у встановленому законом порядку, які не надали відповідних записів на запити Дисциплінарної палати ВРП, не можуть вважатися належним, допустимим та достовірним доказом у цій справі. Водночас скаржник зазначає, що жодних експертиз на предмет встановлення достовірності відповідних відеозаписів надано не було, самі ж ці записи фіксують події, що відбувалися не під час ДТП чи безпосередньо після неї, а через дві години після ДТП, отже, ці відео, на думку скаржника, не є доказом керування ним автомобілем у стані алкогольного сп`яніння. Разом із цим скаржник стверджує, що виписка стаціонарного хворого з медичної карти № 8/10 підтверджує факт численних тілесних ушкоджень, що доводить його безпорадний стан після ДТП.

8. На переконання скаржника, висновок судово-медичної експертизи від 30 січня 2018 року Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України, на який посилається ВРП в оскаржуваному рішенні, є не прямим доказом, а лише містить посилання на інші докази, які у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку не були досліджені належним чином судом у рамках провадження № 0000006. Водночас скаржник звертає увагу, що в цьому висновку експерт констатував, що неможливо достовірно стверджувати про наявність чи відсутність в ОСОБА_1 на момент його госпіталізації алкогольного чи наркотичного сп`яніння під час експертного дослідження.

9. Щодо врахування ВРП в оскаржуваному рішенні показань свідків скаржник, покликаючись на постанову Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 161/5372/17, наполягає, що працівники поліції ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які склали адміністративні матеріали, не сприймали безпосередньо та об`єктивно обставини наявності стану алкогольного сп`яніння у нього, часу появи цього стану тощо, належних документів, які б це підтверджували, у матеріалах справи немає.

10. Крім того, скаржник наполягає, що постанова старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - ОВС СУ ГУ НП у місті Києві) Француза С. В. від 30 травня 2018 року про закриття кримінального провадження, у якій, як вказує ВРП, відображені обставини події 2 січня 2018 року за участю ОСОБА_1 , не може слугувати належним та безспірним доказом того, що він керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння.

11. Скаржник також переконує, що ВРП не мала б ураховувати й публікації та відеозаписи в засобах масової інформації (далі - ЗМІ) як докази вчинення ним дисциплінарного проступку, оскільки вважає, що ВРП проігнорувала той факт, що більшість посилань на такі публікації видалені, однак вказівка в оскаржуваному рішенні на поширення відповідної інформації на понад 20 інтернет-ресурсах, на переконання скаржника, створює ілюзорне враження про те, що подія підтверджена у встановленому законом порядку та набула широкого розголосу, тим самим підірвавши авторитет правосуддя. Водночас скаржник наполягає, що фото- та відеоматеріали, що залишилися, містять інформацію лише щодо його безпорадного стану о 23 год 30 хв 2 січня 2018 року, однак не містять відомостей про події, що відбувались о 21 год 30 хв того ж дня. При цьому скаржник наполягає на відсутності свідків того, що він керував автомобілем у стані сп`яніння, а фото, відеоматеріали, які б це фіксували, відсутні.

12. Стверджуючи про дискримінаційний підхід ВРП до нього, скаржник зазначає, що за обставин, дуже подібних тим, які склалися у межах спірних правовідносин, ВРП переглянула рішення Першої дисциплінарної палати ВРП, яким суддю Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_4 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього стягнення у виді подання про звільнення з посади судді, та змінила це рішення, застосувавши до судді ОСОБА_4 дисциплінарне стягнення у виді подання про тимчасове, строком на 6 місяців, відсторонення від здійснення правосуддя. При цьому в справі ОСОБА_4 . ВРП повністю опиралася на судові рішення в адміністративних справах та дійшла висновку, що ним дійсно допущено дії, які охоплюються складом дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом З частини першої статті 106 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), але вирішила, що такі дії судді ОСОБА_4 не можна вважати істотним дисциплінарним проступком у розумінні пункту 1 частини дев`ятої статті 109 цього Закону, а тому на підставі частини другої статті 109 цього Закону та частини п`ятої статті 50 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) застосувала дисциплінарне стягнення з урахуванням принципу пропорційності. З огляду на викладене скаржник уважає, що в його справі, за умови відсутності судових рішень про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП, на відміну від судді ОСОБА_4 , щодо якого факт керування автомобілем в стані сп`яніння було встановлено та адміністративне стягнення було застосовано, є підстави для зміни оскаржуваного рішення ВРП та застосування до нього менш тяжкого виду дисциплінарного стягнення.

13. Насамкінець скаржник наполягає, що в оскаржуваному рішенні на підставі зібраних під час підготовки дисциплінарної справи до розгляду доказів ВРП не спростовано його аргументи про відсутність у його діях складу істотного дисциплінарного поступку.

Позиція ВРП

14. 6 лютого 2024 року до Великої Палати Верховного Суду надійшов відзив ВРП на скаргу, у якому відповідач просить скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

15. Так, представник ВРП зазначає, що оскаржуване рішення прийнято повноважним складом ВРП та підписано всіма її членами, які брали участь у його ухваленні. При цьому суддю ОСОБА_1 та його представника - адвоката Кравця Р. Ю. було належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду скарги. На підставі викладеного представник ВРП вважає відсутніми підстави для оскарження і скасування оскаржуваного рішення, визначені пунктами 1-3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII.

16. Окрім цього, посилаючись на обставини, встановлені в ході дисциплінарної справи, та відповідні висновки ВРП, викладені в оскаржуваному рішенні, представник ВРП обґрунтовує безпідставність доводів скарги про відсутність визначених законом підстав для притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, та наполягає, що оскаржуване рішення містить посилання на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла викладених в ньому висновків щодо застосування до судді ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення, яке відповідає вчиненому ним дисциплінарному проступку. При цьому Дисциплінарна палата урахувала характер дисциплінарного проступку, його наслідки, ступінь вини судді, його характеристику, стаж роботи, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. З огляду на викладене представник ВРП вважає відсутніми й підстави для оскарження і скасування рішення ВРП, визначені пунктом 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII.

17. Зокрема, представник ВРП наголошує, що адміністративна і дисциплінарна відповідальність є різними видами юридичної відповідальності, мають різний склад порушення, тому притягнення чи непритягнення до дисциплінарної відповідальності не може обумовлюватись наявністю чи відсутністю складу іншого правопорушення чи фактом притягнення до іншого виду відповідальності. У цьому контексті представник ВРП наполягає, що допущення працівниками поліції процедурних порушень під час складання протоколу про адміністративне правопорушення можуть мати значення лише в межах вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, тоді як дисциплінарне провадження розглядається незалежно від результатів розгляду справ про адміністративні правопорушення. Водночас невстановлення Печерським районним судом міста Києва вини судді ОСОБА_1 за статтею 130 КУпАП, на переконання представника ВРП, не спростовує фактів, виявлених Дисциплінарною палатою та ВРП за результатами вивчення доказів вчинення суддею дисциплінарного проступку в їх сукупності. При цьому представник ВРП доводить, що ВРП, діючи у межах повноважень, визначених статтею 131 Конституції України та статтею 3 Закону № 1798-VIII, не вправі оцінювати законність судового рішення та перевіряти його правовий зміст, тому ВРП та її Дисциплінарна палата мали підстави для врахування висновків, викладених в постанові Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 369/10356/18, яка є остаточним судовим рішенням.

18. Стосовно посилань скаржника на неоднакову практику ВРП щодо розгляду дисциплінарних справ з подібними обставинами, зокрема щодо застосування дисциплінарними органами менш суворих стягнень за вчинення дисциплінарного проступку, представник ВРП зазначає, що мотиви дисциплінарних скарг та обставини дисциплінарних справ мають істотні відмінності, а їх оцінка ВРП має індивідуальних характер. При цьому оцінка дій судді у ззовні схожих ситуаціях не обмежується лише і виключно об`єктивними критеріями. Таким чином, реалізуючи свою конституційну функцію, за ззовні подібних обставин ВРП може неоднаково вирішувати питання щодо притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності, що само по собі не свідчить про протиправність рішень ВРП та порушення принципу рівності перед законом.

19. Інші викладені в скарзі доводи, на думку представника ВРП, також не спростовують висновку ВРП та її Дисциплінарної палати про допущення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.

Рух скарги

20. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 17 січня 2024 року відкрила провадження за скаргою ОСОБА_1 та ухвалою від 21 лютого 2024 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки матеріали справи не містять клопотань від учасників справи про розгляд скарги за їх участю.

Обставини справи

21. Президент України Указом від 4 жовтня 2005 року № 1412/2005 призначив ОСОБА_1 на посаду судді Києво-Святошинського районного суду Київської області строком на п`ять років, а Постановою Верховної Ради України від 21 жовтня 2010 року № 2637-VІ він був обраний на посаду судді цього суду безстроково.

22. 30 листопада 2020 року до ВРП за вхідним № М-5486/41/7-20 надійшла скарга ОСОБА_5 на дії судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Усатова Д. Д., у якій заявник повідомляв про допущення суддею ОСОБА_1 поведінки, що, як він уважає, порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя, а саме керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило ДТП.

23. Ухвалою Першої Дисциплінарної палати ВРП від 29 січня 2021 року № 164/1дп/15-21 відкрито дисциплінарну справу стосовно судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю в його діях ознак дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.

24. Рішенням Першої Дисциплінарної палати ВРП від 21 липня 2021 року № 1623/1дп/15-21 суддю Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.

25. Вирішуючи питання про притягнення або відмову у притягненні судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, Перша Дисциплінарна палата ВРП виходила з таких встановлених під час дисциплінарного провадження обставин.

25.1. 2 січня 2018 року інспектором Управління патрульної поліції в місті Києві Департаменту патрульної поліції (далі - УПП в м. Києві) лейтенантом поліції Кротевич С. О. складено протокол (серія БД № 425415) про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, відповідно до якого 2 січня 2018 року о 21 год 30 хв на автодорозі М-06, на повороті до села Білогородки + 800 м, ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги підпункту «а» пункту 2.9 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність частиною першою статті 130 КУпАП. Огляд на стан сп`яніння за згодою водія ОСОБА_1 проводився в установленому законом порядку у присутності двох свідків із застосуванням приладу «Драгер», результат дослідження - 1,52 проміле.

25.2. Вказані адміністративні матеріали УПП в м. Києві 9 січня 2018 року надіслало до Печерського районного суду міста Києва.

25.3. Постановою Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 КУпАП повернуто до УПП в м. Києві для доопрацювання. 22 лютого 2018 року матеріали стосовно ОСОБА_1 після доопрацювання направлено до Печерського районного суду міста Києва.

25.4. Постановою Печерського районного суду міста Києва від 1 березня 2019 року, яка набрала законної сили 12 березня 2019 року, провадження у справі № 757/1456/18-п про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

25.5. Оскільки внаслідок ДТП, що мала місце 2 січня 2018 року, водії ОСОБА_6 та ОСОБА_1 отримали тілесні ушкодження, 3 січня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження).

25.6. Постановою старшого слідчого ОВС СУ ГУ НП у місті Києві Француза С. В. від 30 травня 2018 року кримінальне провадження № 0000006 від 3 січня 2018 року за вказаним фактом закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 286 КК України. У цій постанові органу досудового розслідування зазначено, що ДТП сталася внаслідок порушення водієм автомобіля марки «Ford Mustang» ОСОБА_1 вимог підпункту «б» пункту 2.3, підпункту «а» пункту 2.9, пунктів 10.1, 11.3, 12.1 та підпункту «є» пункту 31.4.5 Правил дорожнього руху, яке полягало в тому, що ОСОБА_1 2 січня 2018 року близько 21 год 30 хв, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Ford Mustang», проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Renault Duster», яким керував ОСОБА_6 та який рухався в зустрічному напрямку. У результаті ДТП жодна особа не отримала тілесних ушкоджень середньої тяжкості, тяжкого тілесного ушкодження та не загинула, тому відсутні ознаки складу злочину, передбаченого статтею 286 КК України.

Водночас у цій постанові зазначено, що водій ОСОБА_1 відмовився давати пояснення з приводу обставин вчинення ДТП, а водій ОСОБА_6 пояснив, що 2 січня 2018 року близько 21 год 45 хв він керував автомобілем марки «Renault Duster». Проїхавши приблизно один кілометр від автодороги Київ - Чоп у напрямку села Білогородки, він виявив два зустрічні автомобілі, які рухались зустрічною смугою та не становили небезпеки для нього. У якусь мить зустрічний автомобіль, який рухався другим, почав перетинати розділювальну смугу та рухатись у зустрічному напрямку. Розуміючи, що із цим автомобілем відбудеться зіткнення, ОСОБА_6 рефлекторно здійснив маневр праворуч для уникнення лобового удару. У результаті такого маневру він уникнув лобового зіткнення, однак за мить почув невідомий звук, після якого його автомобіль став некерованим, побачив дерево у світлі фар автомобіля та на деякий час втратив свідомість. У подальшому він підійшов до автомобіля, з яким відбулося зіткнення. Цим транспортним засобом виявився автомобіль марки «Ford Mustang». Біля нього знаходилися два чоловіки з явними ознаками алкогольного сп`яніння, які намагалися зняти клеми з акумулятора.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що 2 січня 2018 року він вийшов від сестри, де вживав алкогольні напої. Дорогою до зупинки в селі Білогородка побачив автомобіль марки «Ford Mustang». Підійшовши до автомобіля, запитав «з вигляду знайомого йому водія», чи зможе він підвезти його до автодороги Київ - Чоп. Водій погодився. Вже після ДТП він дізнався, що водія звати ОСОБА_1 .

Інспектори УПП в м. Києві Огнєвін В. Ю. та ОСОБА_3 пояснили, що 2 січня 2018 року близько 22 год 30 хв вони отримали виклик та виїхали на місце ДТП. Свідки зазначили, що ОСОБА_1 лежав на землі біля автомобіля марки «Renault Duster», мав виражені ознаки алкогольного сп`яніння, на їхні запитання нічого зрозумілого пояснити не міг. За деякий час приїхав автомобіль швидкої медичної допомоги, яку викликала дружина ОСОБА_1 . Втім люди, які зібралися на місці ДТП, перешкоджали виїзду автомобіля швидкої медичної допомоги, вимагаючи проведення ОСОБА_1 тесту на стан алкогольного сп`яніння. Алкотестер «Драгер» показав, що ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп`яніння (1,52 проміле).

Згідно з протоколом допиту свідка ОСОБА_8 від 4 січня 2018 року, 2 січня 2018 року близько 21 год 30 хв він з дружиною їхав автомобілем у напрямку села Білогородки. Під час руху почув попереду «хлопок» та побачив автомобіль марки «Ford Mustang», який виїхав на зустрічну смугу, а потім на узбіччя. Вирішив, що в автомобілі лопнуло колесо та що потрібно надати допомогу. Підійшовши до автомобіля марки «Ford Mustang», він побачив, що на водійському сидінні сидів чоловік віком близько 50 років із невеликою бородою та сивим волоссям. На пасажирському сидінні знаходився чоловік із чорним кучерявим волоссям. Обидва перебували у стані сильного алкогольного сп`яніння (сильний запах алкоголю з ротової порожнини, «змазана» мова). Пасажир тримав у руках півлітрову пляшку горілки, з якої періодично пив. Свідок ОСОБА_8 вказав, що допоміг вийти водієві з автомобіля та запитав у нього, що трапилося. Водій відповів, що його винесло на узбіччя внаслідок пошкодження переднього колеса. На відстані 50-70 м від автомобіля марки «Ford Mustang» за межами проїзної частини він побачив перевернутий на правий бік автомобіль марки «Renault Duster» та зрозумів, що відбулось зіткнення автомобілів «Ford Mustang» та «Renault Duster». Повернувшись до автомобіля «Ford Mustang», він побачив, що водій цього автомобіля стояв на колінах неподалік та блював.

25.7. До матеріалів дисциплінарної справи долучено копію висновку Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» від 13 січня 2018 року щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, у якому зазначено, що на підставі даних, які містяться в акті медичного огляду ОСОБА_1 № 000008, складеному о 01 год 40 хв 3 лютого 2018 року, за результатами огляду ОСОБА_1 встановлено, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння (інтоксикація внаслідок вживання алкоголю, ускладнена травмою).

У висновку зазначено, що нарядом патрульної поліції проведено тест на вживання алкоголю ОСОБА_1 , який виявив алкоголь у концентрації 1,52 %.

При цьому зазначення у вказаному висновку дати направлення ОСОБА_1 на огляд та дати його огляду «3 лютого 2018 року» замість «3 січня 2018 року» Перша дисциплінарна палата ВРП визнала очевидною опискою з огляду на те, що заповнення висновку датоване січнем 2018 року.

25.8. Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 30 січня 2018 року № 138/Е Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України в медичній картці стаціонарного хворого № 8/10 Київської міської клінічної лікарні № 17 зазначено, що ОСОБА_1 3 січня 2018 року о 01 год 40 хв був оглянутий наркологом (акт № 000008), взято кров на токсикологічне дослідження. З фотокопії карти виїзду швидкої медичної допомоги від 2 січня 2018 року № 2186 на ім`я ОСОБА_1 відомо, що виїзд був здійснений о 22 год 55 хв: «На момент огляду скарг не пред`являє, пацієнт збуджений, плаче. З ротової порожнини різкий запах алкоголю». У висновку зазначено, що ОСОБА_1 нарядом патрульної поліції було проведено тест на вживання алкоголю, котрий виявив алкоголь у концентрації 1,52 проміле.

25.9. Матеріали справи № 757/1456/18-п та кримінального провадження № 0000006 містять копію чека тестування на вживання алкоголю приладом «Драгер» (протокол від 2 січня 2018 року серії БД № 425415), згідно з яким результат тестування ОСОБА_1 - 1,52 проміле.

25.10. Із вказаного кримінального провадження виділено матеріали в копіях за фактом вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень за частиною першою статті 121 та статтею 124 КУпАП.

Києво-Святошинським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київській області до Києво-Святошинського районного суду Київської області надіслано матеріали справи про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

7 вересня 2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області надіслав до Апеляційного суду Київської області справу № 369/10356/18 (за вказаними матеріалами) для визначення підсудності.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2018 року матеріали справи вирішено направити для розгляду до Макарівського районного суду Київської області.

25.11. Постановою судді Макарівського районного суду Київської області ОСОБА_9 від 14 листопада 2018 року провадження у справі № 369/10356/18 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

25.12. Постановою Київського апеляційного суду (суддя Журавель О. О.) від 24 лютого 2020 року у справі № 369/10356/18 постанову Макарівського районного суду Київської області від 14 листопада 2018 року скасовано, визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, провадження у справі закрито на підставі пункту 7 статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення.

У цій постанові суд апеляційної інстанції зазначив, що водій ОСОБА_1 грубо порушив правила дорожнього руху, більше того, керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, чим спричинив ДТП, тому його слід визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

25.13. Перша Дисциплінарна палата ВРП встановила, що події, які відбулися 2 січня 2018 року за участю судді ОСОБА_1 , набули широкого розголосу та були висвітлені у ЗМІ та в мережі «Інтернет».

Так, Перша Дисциплінарна палата ВРП навела у рішенні 22 посилання на дописи (з фото- та відеофіксацією) щодо зазначеного епізоду.

25.14. З-поміж інших Перша Дисциплінарна палата ВРП врахувала відеозапис вказаних подій за посиланням https://www.youtube.com/watch?v=uzcdVgjZ-D4, яким зафіксовано, що інспектор поліції в салоні автомобіля швидкої допомоги здійснив огляд ОСОБА_1 на стан сп`яніння із застосуванням приладу «Драгер», на пропозицію працівника поліції ОСОБА_1 дихнув у прилад «Драгер», результат тесту - 1,52 проміле.

Під час засідання Першої Дисциплінарної палати 21 липня 2021 року суддя Усатов Д. Д. підтвердив, що на відеозаписі зображений саме він, та зазначив, що не пам`ятає обставин подій того дня, оскільки зазнав травм та, опритомнівши, виявив, що його сорочка розірвана. Суддя наполягав, що не висловлював згоди з результатами огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням приладу «Драгер» та йому не відомо, коли і за яких обставин «складений такий результат».

26. За висновком дисциплінарного органу, факт керування суддею ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до настання ДТП, зафіксований у протоколі про адміністративне правопорушення від 2 січня 2018 року серії БД № 425415, встановлений Київським апеляційним судом у справі № 369/10356/18 та підтверджується сукупністю зібраних у дисциплінарній справі доказів: висновком Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» від 13 січня 2018 року щодо результатів медичного огляду ОСОБА_10 ; тестом, проведеним приладом «Драгер», на вживання алкоголю ОСОБА_1 , згідно з яким концентрація алкоголю становила 1,52 проміле; висновком судово-медичної експертизи від 30 січня 2018 року № 138/е Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України. Ці обставини встановлені у постанові старшого слідчого в ОВС СУ ГУ НП у місті Києві Француза С. В. від 30 травня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0000006від 3 січня 2018 року, висновки якої, окрім вказаних медичних та тестових досліджень, ґрунтуються також на протоколах допиту свідків події.

27. Водночас стосовно доводів ОСОБА_10 про те, що він не висловлював згоду з результатами огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням приладу «Драгер», Перша Дисциплінарна палата ВРП зауважила, що такі доводи судді ОСОБА_1 не спростовують факт керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, який зафіксовано не лише приладом «Драгер», а й публічно за участю свідків.

28. Копія виписки з медичної карти від 12 січня 2018 року № 8/10 про стан хворого при госпіталізації, надана суддею ОСОБА_10 , за висновком Першої Дисциплінарної палати ВРП, також не спростовує факт керування ним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

29. Реагуючи на доводи ОСОБА_10 про допущення працівниками поліції процедурних порушень під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, Перша Дисциплінарна палата ВРП зауважила, що ці доводи можуть мати значення лише в межах вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, тоді як дисциплінарне провадження розглядається незалежно від результатів розгляду справ про адміністративні правопорушення.

У дисциплінарному провадженні підлягає з`ясуванню питання про наявність чи відсутність у діях судді вини у вчиненні дисциплінарного проступку, пов`язаного з порушенням норм суддівської етики та стандартів поведінки, а не питання про доведеність вини цієї особи у вчиненні адміністративних правопорушень, що перебуває поза межами компетенції дисциплінарного органу.

Ураховуючи зазначене, Перша Дисциплінарна палата ВРП відхилила доводи судді ОСОБА_10 та його представника про неналежність зібраних матеріалів адміністративного та кримінального провадження та їх недопустимість як доказів у дисциплінарній справі.

30. Разом із цим Перша Дисциплінарна палата ВРП зазначила, що відсутність записів про здійснення працівниками поліції відеофіксації події, яка відбулася 2 січня 2018 року, не спростовує обставин, що відображені на відео, яке міститься на вебсервісі YouTube за вказаним вище посиланням, тим більше, що суддя ОСОБА_1 підтвердив, що на відео зображений саме він.

31. Перша Дисциплінарна палата ВРП наголосила, що приписами статей 56-58 Закону № 1402-VIII та статей 1, 3 Кодексу суддівської етики, затвердженого рішенням XI чергового з`їзду суддів України від 22 лютого 2013 року (далі - Кодекс суддівської етики) закріплено обов`язок судді додержуватися високих стандартів етичної поведінки. Більше того, з огляду на наявність у судді спеціальних правових знань та, відповідно, підвищених вимог до судді він повинен додержуватись не лише утверджених у суспільстві загальноприйнятих правил етичної поведінки для кожного громадянина, а й вчиняти у певних ситуаціях усі можливі дії для встановлення істини.

32. Оцінивши в сукупності встановлені під час розгляду дисциплінарної справи обставини, Перша Дисциплінарна палата ВРП виснувала, що суддя Усатов Д. Д. порушив норми суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя. Такі дії судді ОСОБА_1 , за висновком дисциплінарного органу, охоплюються складом дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду).

При цьому, урахувавши факти, які свідчать про наявність у поведінці судді складу дисциплінарного проступку, обставини допущення такого проступку та ступінь вини судді, Перша Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що суддя Усатов Д. Д. умисно допустив поведінку, що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, тому такі його дії свідчать про грубий характер допущеного ним порушення.

33. З урахуванням наведеного Перша Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що суддя Усатов Д. Д. допустив істотний дисциплінарний проступок у розумінні частини дев`ятої статті 109 Закону № 1402-VIII, тому вирішила, що пропорційним та єдино необхідним є застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.

При цьому, визначаючи вид стягнення, яке слід застосувати до судді ОСОБА_1 , Перша Дисциплінарна палата ВРП врахувала: характер допущеного суддею дисциплінарного проступку, який визнала істотним; наслідки допущеного суддею дисциплінарного проступку, які виявилися у підриві авторитету правосуддя, що негативно вплинуло на ступінь довіри суспільства до судової влади в цілому; особу судді, відомості, наведені у його характеристиці, ступінь його вини, відсутність непогашених дисциплінарних стягнень.

34. Не погодившись із рішенням Першої Дисциплінарної палати ВРП від 21 липня 2021 року № 1623/1дп/15-21, суддя Усатов Д. Д. через свого представника - адвоката Кравця Р. А. звернувся зі скаргою на це рішення, яка надійшла до ВРП 2 серпня 2021 року.

35. Ухвалою від 23 листопада 2023 року № 988/0/15-21 ВРП задовольнила заяву члена ВРП ОСОБА_5 про самовідвід від участі у розгляді скарги на рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП від 21 липня 2021 року № 1623/1дп/15-21 про притягнення судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів.

36. За результатами розгляду скарги судді ОСОБА_1 на рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП від 21 липня 2021 року № 1623/1дп/15-21 про його притягнення до дисциплінарної відповідальності ВРП прийняла оскаржуване рішення.

37. Так, в оскаржуваному рішенні ВРП дійшла висновку, що дії судді ОСОБА_1 правильно кваліфіковано Дисциплінарною палатою як істотний дисциплінарний проступок, а доводи скарги та аргументи, наведені у засіданні ВРП суддею та його представником, не спростовують встановлених та доведених Дисциплінарною палатою обставин.

38. При цьому ВРП відхилила доводи судді ОСОБА_1 щодо врахування її Першою Дисциплінарною палатою обставини справи № 757/1456/18-п за відсутності посилань на цю судову справу в скарзі ОСОБА_5 , зазначивши, що дисциплінарний орган не обмежений дисциплінарною скаргою у питаннях визначення обставин та здобуття доказів у порушеному за цією скаргою дисциплінарному провадженні, надання їм оцінки в контексті наявності / відсутності в діях судді вини у вчиненні певного дисциплінарного проступку.

39. Реагуючи на доводи судді ОСОБА_1 щодо невстановлення Печерським районним судом міста Києва його вини за статтею 130 КУпАП, ВРП зазначила, що ці доводи не спростовують фактів, виявлених Дисциплінарною палатою за результатами вивчення доказів вчинення суддею дисциплінарного проступку в їх сукупності, а саме: протоколів допиту свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , відеозаписів на платформі YouTube (із трансляцією події 2 січня 2018 року, у тому числі щодо вимірювання вмісту алкоголю в організмі ОСОБА_1 та виявлених показників - 1,52 проміле), висновку Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» (із зазначенням факту перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння), експертних висновків, зокрема, з посиланням на фотокопії карти виїзду швидкої медичної допомоги від 2 січня 2018 року № 2186, матеріалів кримінального провадження № 0000006, матеріалів судових справ № 757/1456/18-п та № 369/10356/18).

При цьому ВРП зауважила, що наявність описок у протоколі про вчинення суддею адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КупАП, та у висновку Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» не свідчить про те, що подія за участю ОСОБА_1 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, не відбулася, при цьому в постанові старшого слідчого в ОВС СУ ГУ НП в місті Києві Француза С. В. від 23 січня 2018 року уточнено час вчинення ДТП.

40. Стосовно покликання судді ОСОБА_1 на висновок експерта в резолютивній частині висновку Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України від 30 січня 2018 року № 138/е ВРП зазначила про його виокремлення ОСОБА_1 з контексту, оскільки експерт вказав, що «в медичній карті стаціонарного хворого № 8/10 із Київської міської клінічної лікарні № 17 зазначено, що ОСОБА_1 03.01.2018 о 01:40 год. оглядався наркологом - Акт № 000008, взято кров на токсикологічне дослідження. Відсутність вказаного аналізу крові, а також даних про забір сечі у нього на токсикологічне дослідження з метою виявлення наявності та концентрації спиртів і наркотичних речовин не дозволяють достовірно стверджувати про наявність чи відсутність у нього на момент госпіталізації алкогольного чи наркотичного сп`яніння».

41. Доводи ОСОБА_1 у частині незгоди зі змістом постанови Київського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 369/10356/18 ВРП відхилила, зазначивши, що відповідно до положень статті 131 Конституції України та статті 3 Закону № 1798-VIII вона не вправі оцінювати законність судового рішення та перевіряти його правовий зміст.

42. Реагуючи на доводи ОСОБА_1 щодо посилання Першої Дисциплінарної палати на видалені з інформаційного простору публікації, ВРП зазначила, що посилання на обставини ДТП за участю судді ОСОБА_1 наявні в інформаційному просторі майже через шість років після того, як вона відбулася. Це свідчить про широкий розголос та резонансність події за участю судді. З опублікованих фото- та відеоматеріалів незалежний спостерігач однозначно має можливість побачити стан, в якому перебував ОСОБА_1 під час подій 2 січня 2018 року (у тому числі з урахуванням, що пристрій «Драгер» наочно показав перевищення допустимого рівня алкоголю в його організмі), та серйозність наслідків, до яких призвела неправомірна поведінка судді.

43. ВРП зауважила, що її Перша Дисциплінарна палата правильно констатувала факт умисності дій судді ОСОБА_1 та грубий характер допущеного ним проступку, оскільки станом на дату події йому були відомі вимоги Присяги судді, правил суддівської етики, відповідні норми КУпАП щодо заборони керування транспортним засобом у стані сп`яніння, а також можливі наслідки допущення ним протиправної поведінки.

Обставини, які досліджувалися в межах цієї дисциплінарної справи, набули розголосу в ЗМІ та викликали негативну оцінку громадськості щодо моральних та етичних принципів і якостей особи судді, який від імені України уповноважений владою здійснювати правосуддя. Вказане, на переконання ВРП, є додатковим неспростовним доказом того, що допущення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку призвело до настання негативних наслідків у виді підриву авторитету судової влади.

44. У підсумку ВРП дійшла висновку, що обране Дисциплінарною палатою з урахуванням принципу пропорційності дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади є таким, що повною мірою відповідає вчиненому суддею дисциплінарному проступку, оскільки Дисциплінарна палата урахувала характер дисциплінарного проступку, його наслідки, ступінь вини судді, його характеристику, стаж роботи, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, тому вирішила залишити без змін рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП від 21 липня 2021 року № 1623/1дп/15-21 про притягнення судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

45. Дослідивши наведені в скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши матеріали дисциплінарної справи, заслухавши суддю-доповідача у справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 з таких мотивів.

Щодо меж перегляду оскаржуваного рішення ВРП

46. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

47. Частина друга статті 55 Конституції України постулює, що права і свободи громадян захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

48. Згідно з положеннями статті 131 Конституції України в Україні діє ВРП, яка, серед іншого, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора.

49. Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначає Закон № 1798-VIII.

50. Згідно із частиною другою статті 26 Закону № 1798-VIII для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів ВРП утворює Дисциплінарні палати з числа членів ВРП.

51. Відповідно до частини другої статті 50 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді.

52. Порядок розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді встановлено статтею 51 цього Закону, за приписами частин першої та третьої якої право оскаржити таке рішення до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення. Скарга на рішення Дисциплінарної палати може бути подана виключно до ВРП.

53. Згідно із частиною сьомою статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та частиною другою статті 52 Закону № 1798-VIII на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду. Така скарга розглядається за правилами касаційного провадження, встановленими цим Кодексом. При цьому право на оскарження до суду рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, має суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення, та скаржник, якщо рішення ВРП ухвалене за його скаргою.

54. Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

55. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

56. Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

57. У пункті 123 рішення від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його практикою навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов`язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у зазначеному вище органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції» (див. пункт 29 рішення від 10 лютого 1983 року у справі «Альбер і Ле Конт проти Бельгії» та пункт 42 рішення від 14 листопада 2006 року у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства», заява № 60860/00). У межах скарги за статтею 6 Конвенції, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі чинники, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, в який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (див. пункти 44-47 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайян проти Сполученого Королівства» та пункт 43 згаданого рішення у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства»).

58. На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду зазначає, що ВРП у дисциплінарному провадженні є квазісудом, оскільки здійснює розгляд скарги на рішення дисциплінарного органу про притягнення / відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді та приймає рішення на підставі балансу поданих доказів.

59. Водночас Велика Палата Верховного Суду забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції як визначений статтею 266 КАС України судовий орган, який має повну юрисдикцію щодо розгляду скарг на рішення ВРП, зокрема на її рішення, ухвалені за результатом розгляду скарг на рішення її дисциплінарних палат про притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності.

60. При цьому розгляд таких скарг Велика Палата Верховного Суду здійснює за правилами касаційного провадження, встановленими КАС України.

61. Так, частиною першою статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

62. За правилами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Стосовно підстав перегляду рішення ВРП

63. Частиною першою статті 52 Закону № 1798-VIII визначено вичерпний перелік підстав оскарження та скасування рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, а саме:

1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;

3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону;

4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

64. У своїй скарзі ОСОБА_1 не ставить питання про незаконність оскаржуваного рішення з підстав, визначених у пунктах 1-3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIIІ.

65. При цьому Велика Палата Верховного Суду не встановила обставин чи підстав, які б указували на те, що ВРП ухвалила оскаржуване рішення у складі, який не мав повноважень його ухвалювати; рішення не підписав хтось зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП.

66. У справах про оскарження рішення ВРП, яким залишено без змін рішення дисциплінарного органу про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, такий акт має оцінюватися, зокрема, в аспекті його обґрунтованості, безсторонності, розсудливості, своєчасності і пропорційності. Обов`язковим критерієм обґрунтованості рішення за наслідками дисциплінарного провадження є врахування всіх обставин, що є визначальними для вирішення питання про наявність чи відсутність у діях судді ознак дисциплінарного проступку.

67. Згідно із частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

68. Відповідно до положень статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

69. ЄСПЛ у рішенні від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» (Kraska v. Switzerland) визначив, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

70. Можливість оскаржити по суті рішення ВРП щодо притягнення судді до дисциплінарної відповідальності є важливим запобіжником суддівської незалежності та незалежності судової системи загалом.

71. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає за можливе розглянути доводи ОСОБА_1 , ретельно дослідивши дотримання ВРП при прийнятті оскаржуваного рішення положень пункту 4 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII, тобто наявність обґрунтованих посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

72. Предметом розгляду оскаржуваного рішення ВРП було рішення її Першої Дисциплінарної палати від 21 липня 2021 року № 1623/1дп/15-21 про притягнення судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

73. В оскаржуваному рішенні визначеною законом підставою притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності вказано пункт 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (допущення суддею поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду).

74. Так, за наслідком розгляду скарги, дослідивши встановлені під час перевірки скарги обставини, описані вище у цій постанові, ВРП, як і її дисциплінарний орган раніше, виснувала, що суддя Усатов Д. Д. умисно допустив поведінку, що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях дотримання норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, оскільки був обізнаний із встановленими законом вимогами щодо стандартів етичної поведінки, покладеними на нього обов`язками судді, а також з вимогами Правил дорожнього руху, а тому не міг не знати, що керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння може призвести до заподіяння шкоди, що і мало місце 2 січня 2018 року, та, як наслідок, матиме негативний вплив на рівень суспільної довіри до суду.

75. Надаючи оцінку доводам скаржника щодо незгоди із цим висновком ВРП, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

76. Як визначено пунктом 2 частини сьомої статті 56 Закону № 1402-VIII, суддя зобов`язаний, зокрема: дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

77. Згідно зі статтями 1, 3 Кодексу суддівської етики суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду. Суддя має докладати всіх зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини його поведінка була бездоганною.

78. За змістом пунктів 60, 61 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності (далі - Висновок КРЕС) у кожній країні закон або базові правові положення, які застосовуються до суддів, повинні визначати в якнайточнішому формулюванні ті порушення, які можуть призвести до застосування дисциплінарних санкцій.

79. У пункті 29 Висновку КРЕС зазначено, що судді повинні гідно поводити себе у своєму приватному житті.

80. Щодо правил поведінки судді КРЕС вважає, що кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов`язків та в особистому житті (пункт 50 Висновку КРЕС).

81. Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, дотримання етичних норм, демонстрація дотримання етичних норм є невід`ємною частиною діяльності суддів.

Постійна увага з боку суспільства покладає на суддю обов`язок прийняти низку обмежень, і хоч пересічному громадянину ці обов`язки могли б здатися обтяжливими, суддя приймає їх добровільно та охоче. Поведінка судді має відповідати високому статусу його посади.

82. Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).

83. Отже, посада судді покладає на нього додаткові обмеження та обов`язки, які водночас є етичними стандартами, що формують модель поведінки, яку суддя повинен ставити за мету і якої повинен дотримуватися. Зокрема, запорукою утвердження довіри до суду має бути законослухняна і добропорядна поведінка суддів у повсякденному житті.

84. Європейська асоціація суддів у пункті 2 Резолюції (Тронхейм, 27 вересня 2007 року) наголошує, що суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності лише у випадках, коли мала місце не гідна його звання поведінка, наслідки якої є настільки серйозними і жахливими, що потребують накладення дисциплінарних стягнень.

85. У параграфах 3, 6 Висновків першої експертної комісії Міжнародної асоціації суддів «Правила етичної поведінки суддів, їх застосування та дотримання» (2004 року) зазначається, що професійні стандарти відображають ту модель поведінки, до якої судді мають прагнути, та підкреслюється необхідність розмежовувати поняття порушення професійних стандартів та дисциплінарних проступків.

86. Аналіз суб`єктивних та об`єктивних ознак дисциплінарного правопорушення дає підстави визначити дисциплінарний проступок судді як винне, протиправне порушення професійних обов`язків або загальновизнаних морально-етичних вимог, які ставляться до судді, що призвело чи могло призвести до негативних наслідків.

87. Об`єктивна сторона дисциплінарного проступку передбачає наявність умислу в діях судді, свідомого порушення ним встановлених законом вимог та настання / можливість настання негативних наслідків.

88. Отже, підставою дисциплінарної відповідальності судді може бути не будь-яка поведінка, що свідчить про недотримання суддею норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують довіру до суду, а лише та, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя.

89. Кваліфікація діяння - це точна правова оцінка конкретного діяння, яка полягає у встановленні точної відповідності між ознаками вчиненого діяння та ознаками, визначеними законом. Юридичною підставою кваліфікації діяння є його склад. Наслідки вчинення певних дій у кожному конкретному випадку мають бути встановлені й поставлені у вину суб`єктові дисциплінарного правопорушення, якщо між його діянням і наслідками існує причинний зв`язок. Настання описаних у законі наслідків є свідченням того, що вони виконують роль обставин, які надають проступку кваліфікованого виду.

90. За змістом оскаржуваного рішення предметом розгляду в дисциплінарній справі щодо судді ОСОБА_1 були події, що відбулися 2 січня 2018 року за його участю, а саме ДТП, яка сталася внаслідок порушення ним під час керування автомобілем марки «Ford Mustang» ОСОБА_1 Правил дорожнього руху, а саме вимог підпункту «б» пункту 2.3 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), підпункту «а» пункту 2.9 (водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції), пунктів 10.1, 11.3, 12.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним). Порушення вказаних вище вимог полягали в тому, що ОСОБА_1 2 січня 2018 року близько 21 год 30 хв, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Ford Mustang», проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Renault Duster», який рухався в зустрічному напрямку.

91. Факт ДТП ОСОБА_1 не заперечував, але наполягав на недоведеності належними та допустимими доказами його перебування в стані сп`яніння.

92. Оцінивши в сукупності встановлені під час розгляду дисциплінарної справи обставини, Перша Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, з яким погодилася й ВРП, про те, що суддя Усатов Д. Д. допустив порушення норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя, що охоплюються складом дисциплінарного проступку, наведеним у пункті 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII.

93. В оскаржуваному рішенні ВРП наголосила, що обставини, які досліджувалися в межах цієї дисциплінарної справи (факт керування транспортним засобом суддею ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до настання ДТП), набули розголосу в ЗМІ та викликали негативну оцінку громадськості щодо моральних та етичних принципів і якостей особи судді, який від імені України уповноважений владою здійснювати правосуддя, що, за висновком ВРП, є додатковим неспростовним доказом того, що допущення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку призвело до настання негативних наслідків у виді підриву авторитету судової влади.

94. З огляду на викладене та керуючись пунктом 1 частини дев`ятої статті 109 Закону № 1402-VIII Перша Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, з яким погодилася й ВРП, про те, що суддя Усатов Д. Д. умисно допустив поведінку, що порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя, отже, він вчинив істотний дисциплінарний проступок, допустивши грубе нехтуванням обов`язками судді щодо дотримання правил суддівської етики, у тому числі щодо підтримання високих стандартів поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, що є несумісним зі статусом судді.

95. У контексті правовідносин, щодо яких виник спір, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в дисциплінарному провадженні Перша Дисциплінарна палата ВРП з`ясовувала питання наявності або відсутності в діях судді ОСОБА_1 ознак дисциплінарного проступку в частині допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, а не доведеність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, що перебуває поза межами компетенції ВРП.

96. При цьому до висновку про наявність у поведінці судді складу дисциплінарного проступку ВРП, як і її Перша Дисциплінарна палата раніше, дійшла, дослідивши зібрані у дисциплінарній справі докази у їхній сукупності, а саме: висновок Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» від 13 січня 2018 року щодо результатів медичного огляду ОСОБА_10 ; тест, проведений приладом «Драгер», на вживання алкоголю ОСОБА_1 , згідно з яким концентрація алкоголю становила 1,52 проміле; висновок судово-медичної експертизи від 30 січня 2018 року № 138/е Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України; протоколи допиту свідків події ( ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 ); наявні в інформаційному просторі дописи з фото- та відеофіксацією події, зокрема відеозапис, розмішений на платформі YouTube за посиланням https://www.youtube.com/watch?v=uzcdVgjZ-D4.

97. Непритягнення судді ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП висновків дисциплінарного органу ВРП щодо вчинення ним дисциплінарного проступку не спростовує, оскільки не свідчить про неможливість його притягнення до дисциплінарної відповідальності за вчинення істотного дисциплінарного проступку.

98. Процедурні порушення, допущені працівниками поліції під час оформлення адміністративних матеріалів про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КупАП, також не впливають на можливість його притягнення до дисциплінарної відповідальності за вчинення істотного дисциплінарного проступку, оскільки такі недоліки можуть мати значення лише в межах вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

99. Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_1 щодо висновку експерта в резолютивній частині висновку Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України від 30 січня 2018 року № 138/е ВРП, оскільки матеріалами цього висновку не встановлено факту відсутності у нього на момент госпіталізації алкогольного чи наркотичного сп`яніння.

100. Велика Палата Верховного Суду відхиляє також доводи скаржника про відсутність свідків того, що він керував автомобілем у стані сп`яніння, оскільки ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідчили про виражені ознаки алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 безпосередньо після настання ДТП.

101. Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 щодо посилання ВРП в оскаржуваному рішенні на публікації про події 2 січня 2018 року за участю ОСОБА_1 , частина з яких вже була видалена, оскільки наявність таких публікацій в інформаційному просторі, як правильно зазначено ВРП в оскаржуваному рішенні, свідчить про широкий розголос та резонансність події за участю судді. З опублікованих фото- та відеоматеріалів незалежний спостерігач однозначно має можливість побачити стан, в якому перебував ОСОБА_1 під час подій 2 січня 2018 року (у тому числі з урахуванням, що пристрій «Драгер» наочно показав перевищення допустимого рівня алкоголю в його організмі), та серйозність наслідків, до яких призвела неправомірна поведінка судді.

102. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає, що ВРП обґрунтовано відхилила доводи судді ОСОБА_1 щодо відсутності у його діях ознак дисциплінарного проступку з огляду на недоведеність, як він уважає, факту керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до настання ДТП, як такі, що не знайшли підтвердження в матеріалах дисциплінарного провадження і спростовані наведеними вище доказами.

103. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що ВРП і її Перша Дисциплінарна палата дійшли обґрунтованого висновку про наявність визначених законом підстав для притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, оскільки розглядувана у цій справі поведінка судді порочить звання судді та підриває авторитет як самого судді, так і суду загалом.

104. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що ВРП у спірному рішенні навела обґрунтування його прийняття, висновки ВРП щодо наявності підстав для притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності є достатньо мотивованими.

105. Водночас незгода заявника з мотивами такої оцінки не свідчить про їх відсутність у рішенні ВРП.

106. Доводи скаржника зводяться до переоцінки встановлених ВРП та її дисциплінарним органом обставин справи. Фактично скаржник просить суд вдатися до аналізу не наявності посилань у рішенні ВРП на мотиви, як того вимагає закон, а до аналізу їх змісту та суті, переконливості доводів сторін та наданих на їх підтвердження доказів, при цьому вдаючись до їх переоцінки.

107. Водночас скаржник не враховує, що скарги на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, Великою Палатою Верховного Суду розглядаються за правилами касаційного провадження, а переоцінка доказів та/або додаткова їх перевірка є неможливою на стадії касаційного перегляду відповідно до положень статті 341 КАС України. Об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

Щодо пропорційності застосованого до судді ОСОБА_1 виду дисциплінарного стягнення

108. Надаючи оцінку доводам скаржника про застосування ВРП до нього дискримінаційного підходу та, як наслідок, про непропорційність застосованого до нього виду дисциплінарного стягнення, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

109. Гарантована статтею 21 Конституції України рівність усіх у правах і свободах означає необхідність забезпечення рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.

110. Статтею 14 Конвенції встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

111. Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 1 Закону України від 6 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

112. У рішенні від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» ЄСПЛ констатував, що дискримінація означає поводження з особами в різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну мету або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.

113. Подібний підхід до оцінки правових обмежень застосовує й Конституційний Суд України, висновуючи, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року № 14- рп/2004).

114. У мотивувальній частині Рішення від 12 квітня 2012 року № 9-рп (справа про рівність сторін судового процесу) Конституційний Суд України зазначив, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції (статті 14), Протоколі № 12 до Конвенції (статті 1), ратифікованих Україною, та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7).

115. У Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи R(80)2 зазначено, що, приймаючи конкретне рішення, адміністративний орган влади має, зокрема, дотримуватися принципу рівності перед законом, не допускати несправедливої дискримінації.

116. Факт дискримінації може бути встановлений, якщо: 1) державний захід, дія чи бездіяльність, які оскаржуються, підпадають під чинність (захист, регулювання, дію) іншого положення закону, яким встановлені певні права та свободи; 2) є відмінність у поводженні проти інших осіб, котрі знаходяться в аналогічній або схожій ситуації (становищі, стані). При цьому поводження з особою, яка заявляє про дискримінаційне ставлення до неї, є істотно (разюче) відмінним і менш справедливим, ніж з іншими особами; підставами для розрізнення є особиста характеристика або статус заявника; інші особи, з якими така особа себе порівнює, знаходяться в аналогічній ситуації, а різниця у ставленні до особи не мотивована притаманною їй певною персональною ознакою.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 15 червня 2023 року у справі № 800/582/16 (800/515/15).

117. У скарзі ОСОБА_1 зазначає, що вбачає дискримінацію в тому, що за обставин, дуже подібних до тих, які склалися у межах спірних правовідносин, ВРП переглянула рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП, яким суддю Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_4 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього стягнення у виді подання про звільнення з посади судді, та змінила це рішення, застосувавши до судді ОСОБА_4 дисциплінарне стягнення у виді подання про тимчасове, строком на 6 місяців, відсторонення від здійснення правосуддя.

118. Водночас скаржник не вказує та, відповідно, не обґрунтовує, наявність у нього певної ознаки (через що саме), яка б могла вплинути на відмінний, у порівнянні з іншими суддями, підхід ВРП до визначення виду дисциплінарного стягнення, яке належить застосувати до судді.

119. Разом із цим факт застосування до інших суддів у ззовні схожих ситуаціях більш м`якого виду дисциплінарного стягнення, ніж застосоване до судді ОСОБА_1 , сам по собі не доводить того, що ВРП діяла щодо нього вибірково несправедливо, оскільки мотиви дисциплінарних скарг та обставини дисциплінарних справ мають істотні відмінності, а їхня оцінка ВРП має індивідуальних характер. Отже, уявлення скаржника про порушення його права не можна пов`язувати саме з дискримінацією.

120. Відповідно до частини другої статті 109 Закону № 1402-VIII та частини п`ятої статті 50 Закону № 1798-VIII під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності.

121. Обираючи вид стягнення, яке слід застосувати до судді ОСОБА_1 , Перша Дисциплінарна палата ВРП врахувала: характер допущеного суддею дисциплінарного проступку, який визнала істотним; наслідки допущеного суддею дисциплінарного проступку, які виявилися у підриві авторитету правосуддя, що негативно вплинуло на ступінь довіри суспільства до судової влади в цілому; особу судді, відомості, наведені у його характеристиці, ступінь його вини, відсутність непогашених дисциплінарних стягнень.

122. ВРП в оскаржуваному рішенні, врахувавши встановлені обставини, дійшла висновку, що застосоване Дисциплінарною палатою до судді ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади з урахуванням принципу пропорційності є таким, що повною мірою відповідає вчиненому суддею дисциплінарному проступку.

123. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що зазначені в оскаржуваному рішенні висновки ВРП щодо вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом 3 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII, є належним чином умотивованими, ґрунтуються на доказах, а застосований вид дисциплінарного стягнення є пропорційним.

Висновки за результатами розгляду скарги

124. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що ВРП, ухвалюючи оскаржуване рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом № 1798-VІІІ, з дотриманням балансу у визначенні дисциплінарного стягнення, і таке рішення містить обґрунтовані мотиви, з яких ВРП дійшла правильного висновку про необхідність застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади, що є пропорційним вчиненому ним дисциплінарному проступку.

125. Отже, оскаржуване рішення повністю відповідає вимогам частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII, а тому не підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 266, 341, 344, 349, 350, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 23 листопада 2023 року № 1120/0/15-23 «Про залишення без змін рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 липня 2021 року № 1623/1дп/15-21 «Про притягнення судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» залишити без задоволення, а рішення Вищої ради правосуддя від 21 липня 2021 року № 1623/1дп/15-21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає

Головуючий суддя - доповідач Н. В. Шевцова
СуддіО. О. Банасько О. В. Кривенда
О. Л. Булейко М. В. Мазур
І. А. Воробйова С. О. Погрібний
М. І. Гриців О. В. Ступак
Ж. М. Єленіна І. В. Ткач
І. В. Желєзний О. С. Ткачук
В. В. Король Є. А. Усенко