Справа № 640/8116/21
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2024 року № 640/8116/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у м. Києві від 10.05.2019 № Ф-26227-17-У.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що оскаржувана податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та підлягає скасуванню, позаяк, у період, за який контролюючим органом донараховано недоїмку, позивач була офіційно працевлаштована, як найманий працівник, тому сплата сум єдиного соціального внеску за позивача, як застраховану особу здійснювалась роботодавцем, що підтверджується довідкою з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-7, сформованою засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України. Таким чином, з урахуванням відсутності доходу від підприємницької діяльності та нездійснення такої діяльності, позивачем в повному обсязі виконувався обов`язок сплати ЄСВ у період з 01.01.2017 по 30.12.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.04.2021 відкрито провадження в адміністративній справі.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

17.07.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 17.07.2023 справа розподілена судді Горобцовій Я. В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.07.2023 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.08.2023 адміністративну справу № 640/8116/21 прийнято до свого провадження, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження).

Відповідач своїм правом надання відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

На підставі наведеного, справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.11.2020 за місцем роботи ОСОБА_1 у відокремленому підрозділі КП «Київпастранс» Службі організації збору та обліку виручки було отримано постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 11.11.2020 ВП № 62263336 при примусовому виконанні вимоги ГУ ДПС у м. Києві № Ф-26227-17-у від 10.05.2019 про стягнення з ОСОБА_1 21030,90 грн.

Позивач вказує на те, що вчасно не отримувала ані вимоги ГУ ДПС у м. Києві № Ф-26227-17-у від 10.05.2019, ані повідомлення про початок виконавчого провадження.

З метою отримання копії оскаржуваної вимоги, позивач 14.12.2020 звернулась до Державної податкової служби України (Головного управління ДПС у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України) із заявою, на яку було надано відповідь.

Зі змісту оскаржуваної вимоги вбачається, що контролюючий орган дійшов висновку, що станом на 30.04.2019, заборгованість зі сплати єдиного внеску у позивача становить 21030,90 грн. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, відповідач вимагає сплатити недоїмку у сумі 21030,90 грн.

Позивач була зареєстрована, як фізична особа-підприємець 21.04.2008. При цьому, позивач вказує на те, що фактично здійснювати підприємницьку діяльність та подавати звітність через відсутність доходу припинила в 2013 році.

30.12.2020 позивачем було подано заяву про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням.

Водночас, у період, за який контролюючим органом донараховано недоїмку, позивач була офіційно працевлаштована, як найманий працівник, а сплата сум єдиного соціального внеску за позивача, як застраховану особу здійснювалась роботодавцем, що підтверджується довідкою з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-7, сформованою засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України.

Позивач вважає, що з урахуванням відсутності доходу від підприємницької діяльності та нездійснення такої діяльності, позивачем в повному обсязі виконувався обов`язок сплати ЄСВ у період з 01.01.2017 по 30.12.2020, проте станом на 31.12.2020, роботодавцем позивача було стягнуто з доходів позивача відповідно до постанови Голосіївського РВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) від 11.11.2020 та перераховано на рахунок Голосіївського РВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) 3503 грн.

Позивач вважає вказану податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною та такою, що підлягає скасуванню, що і зумовило на звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Предметом спору у цій справі є правомірність визначення позивачу, як фізичній особі-підприємцю, обов`язку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за відсутності доходів від здійснення підприємницької діяльності та з огляду на те, що позивач, зокрема у період, за який відповідач здійснив нарахування ЄСВ, була найманим працівником та її роботодавець сплачував за нього ЄСВ у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі також ПК України) в частині, що стосується відносин, які виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства; Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" у частині, що стосується відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі також Закон № 2464-VI) у частині, що стосується правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Законом № 2464-VI визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до норм частини першої статті 4 Закону № 2424-VI платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною четвертою статті 8 Закону № 2464-VI встановлено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Облік нарахованих і сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюється контролюючим органом в інтегрованій картці платника, що відкривається за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися платниками.

Так, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або несплачена у строки, встановлені цим законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів Державною фіскальною службою України та її територіальними органами встановлена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція № 449).

Згідно з вимогами Закону № 2464-VI та Інструкції № 449 на платника покладено обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Законом України від 06.12.2016 № 1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесені зміни до Закону № 2464-VI, що діють з 1 січня 2017 року, зокрема щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Таким чином, фізичні особи-підприємці, які застосовують спрощену систему оподаткування, сплачують єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, отримували вони дохід у цей період чи ні.

Частиною п`ятою статті 8 Закону № 2464-VI для зазначеної категорії платників встановлена обов`язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.

Нарахування платнику єдиного внеску здійснюється автоматично на рівні ДПС України поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в інтегрованій картці платника.

Статтею 6 Закону № 2464-VI визначено обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до положень пунктів 6, 7 статті 13 Закону № 2464-VI та розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Приписами статті 25 Закону № 2464-VI та пункту 3 Розділу VI Інструкції № 449 передбачено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк. Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом (п. 3 Розділу VI Інструкції).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи за даними ІКПП відповідача обліковується заборгованість з єдиного соціального внеску у сумі 21030,90 грн, як недоїмка з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка складається з сум грошових зобов`язань зі сплати ЄСВ, нарахованих відповідачем, виходячи встановленого розміну мінімального страхового внеску.

У позовній заяві позивачка наголосила та надала суду докази того, що є найманим працівником у спірний період, одержувала дохід у вигляді заробітної плати, та її роботодавець за основним місцем роботи належним чином виконував вимоги законодавства щодо нарахування та своєчасності сплати за позивача, як найманого працівника ЄСВ у розмірі більшому за розмір мінімального страхового внеску. У той же час, як фізична особа-підприємець позивачка у періоді, за який відповідач здійснив нарахування ЄСВ, доходів від здійснення підприємницької діяльності не отримувала.

Відповідач, вважає, що фізичні особи-підприємці, які одночасно є найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе. При цьому, на думку відповідача, сплата ЄСВ у такому разі не здійснюється подвійно, адже грошові зобов`язання з ЄСВ за особу, яка отримує дохід, як найманий працівник, сплачує її роботодавець (утримання ЄСВ із заробітної плати не на здійснюється.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Суд наголошує на тому, що пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є здійснення такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, але фактично не здійснюють та не ведуть господарську (підприємницьку) діяльність та доходи від такої діяльності не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Слід наголосити на тому, що Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19 сформував висновок щодо застосування норм права, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську (підприємницьку) діяльність не здійснює та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою особою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Ураховуючи наведений висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19, суд при вирішенні спору у справі, що розглядається, повинен, зокрема, перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу від такої діяльності у періоді, за який податковий орган здійснив нарахування єдиного внеску; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.

У справі, що розглядається, позивач була офіційно працевлаштована в відокремленому підрозділі КП «Київпастранс» Службі організації збору та обліку виручки, як найманий працівник. Сплата сум єдиного соціального внеску за позивача, як застраховану особу здійснювалась роботодавцем, що підтверджується наданою до позовної заяви довідкою з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-7, сформованою засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України.

Таким чином, з урахуванням відсутності доходу від підприємницької діяльності та нездійснення такої діяльності, позивачем в повному обсязі виконувався обов`язок сплати ЄСВ у період з 01.01.2017 по 30.12.2020.

Фактично, оскаржуваною вимогою контролюючий орган змушує повторно виконати вже виконаний позивачем обов`язок щодо сплати ЄСВ, що свідчить про протиправність оскаржуваної вимоги, а також протиправність донарахування недоїмки з ЄСВ відповідачем.

У той же час, відповідач не надав суду доказів несплати або сплати позивачем ЄСВ у розмірі, меншому за встановлений законом розмір мінімального страхового внеску за відповідний квартал відповідного року.

Відсутні такі докази й в матеріалах справи. Також, доказів, які б свідчили про одержання позивачем доходів від здійснення підприємницької діяльності, суду не надано.

Контролюючий орган, здійснюючи формування та надіслання позивачці вимоги від вимоги про сплату недоїмки (боргу), керувався лише відомостями з ЄДР про державну реєстрацію позивачки в якості фізичної особи-підприємця. При цьому, відомості про одержання позивачкою доходу за основним місцем роботи та сплату за неї, як за застраховану особу її роботодавцем відповідних сум ЄСВ контролюючий орган до уваги не приймав.

Суд, також зазначає, що факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI, позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не меншому за встановлений законом розмір мінімального страхового внеску з ЄСВ, що виключає по відношенню до позивача обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску ще як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, але дохід від такої діяльності не отримувала.

Крім того, суд констатує, що при донарахуванні суми недоїмки, відповідачем не було встановлено бази нарахування єдиного внеску, а також у спосіб, не передбачений законом, визначено спірну недоїмку.

Положеннями ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідком розгляду даного спору, з підстав, описаних вище, суд дійшов висновку про безпідставність нарахування відповідачем вимогою про сплату боргу (недоїмки) єдиного внеску за спірний період.

Стороною відповідача не було доведено правомірність прийнятого рішення.

Інші доводи та посилання зазначених висновків суду не спростовують та не впливають на результат розгляду даного спору.

Тож, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, шляхом визнання протиправною та скасування податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у м. Києві від 10.05.2019 № Ф-26227-17-У.

Згідно норм ч. 1 ст. 139 КАС України судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування податкової вимоги - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у м. Києві від 10.05.2019 № Ф-26227-17-У.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 908 грн (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.