Справа № 240/25766/23
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2024-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/25766/23

Головуючий у 1-й інстанції: Шимонович Р.М.

Суддя-доповідач: Матохнюк Д.Б.

10 липня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулась в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_1 ), третя особа - ОСОБА_3 , в якому просила:

-визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо припинення з червня 2023 року виплати грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_4 його малолітній дочці ОСОБА_5 , що здійснювалися через законного представника - матір ОСОБА_2 з жовтня 2022 року;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 відновити та здійснювати на користь малолітньої ОСОБА_6 через законного представника ОСОБА_2 , виплату 50% грошового забезпечення її батька, зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_4 , з червня 2023 року, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх».

02 квітня 2024 року Житомирський окружний адміністративний суд прийняв рішення про задоволення адміністративного позову.

Не погоджуючись з судовим рішенням відповідач та третя особа подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційних скарг апелянти послалися на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на їх думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батьком є ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_2 .

Згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/1700/19 від 11.07.2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано.

Так, військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 з 13.09.2022 вважається безвісти зниклим під час штурмових дій під час захисту Батьківщини поблизу н. п. Миколаївка Друга, Бахмутського району, Донецької області. Про зникнення безвісті військовослужбовця ОСОБА_2 було повідомлено як члена родини сповіщенням № 38 від 16.09.2022 року.

У зв`язку зі зникненням безвісти ОСОБА_4 у відповідності до п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» (Постанова №884) ОСОБА_2 звернулася до командира в/ч НОМЕР_1 за отримання грошового забезпечення ОСОБА_4 для утримання його малолітньої дитини ОСОБА_6 та отримувала відповідне забезпечення до червня 2023 року.

27.05.2023 року командиром в/ч НОМЕР_1 направлено повідомлення ОСОБА_2 про відсутність підстав виплачувати всі види грошового забезпечення належного колишньому чоловіку, у зв`язку зі зверненням громадянки ОСОБА_1 про виплату їй грошового забезпечення безвісти зниклого чоловіка ОСОБА_4 .

За таких обставин, 02.06.2023 року командиром в/ч НОМЕР_1 видано наказ №2313 "Про припинення виплати всіх видів грошового забезпечення з 18.05.2023 року ОСОБА_2 та про здійснення виплати належного грошового забезпечення військовослужбовцям, які вважаються захоплені у полон або заручниками, а також зниклими безвісти всіх видів грошового забезпечення з 18.05.2023 року ОСОБА_7 ".

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

За результатами встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок щодо обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів частково погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 2 Закону №2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону №2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Частиною 1 ст. 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 6 ст. 9 Закону №2011-XII встановлено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Так, 07.06.2018 наказом Міністерства оборони України № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (Порядок №260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Розділом ХХХ вказаного Порядку регулюється питання щодо виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.

Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим (п. 2 Розділ ХХХ Порядку №260).

Також, Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 затверджено «Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» (Порядок №884).

Відповідно до п. 4 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).

Згідно п. 5 Порядку №884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

У відповідності до п. 7 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Так, із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батьком є ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_2 .

Згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/1700/19 від 11.07.2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано.

Із змісту довідки ЖБК «Луч» встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований та проживав до 25.02.2022 ОСОБА_4 , про свідчать сусіди згідно акту від 15.06.2023. Також, за вказаною адресою проживає ОСОБА_2 разом із донькою ОСОБА_6 .

Згідно довідки №45 від 14.08.2023, видана закладом дошкільної освіти №409, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідувала ЗДО №409 міста Києва з 01.09.2019 по 31.08.2022 і протягом цього періоду дитину приводили та забирали, відвідували свята та відкриті заняття мати - ОСОБА_2 та батько - ОСОБА_4 .

У матеріалах справи міститься копія послужного списку ОСОБА_4 у графі 17 якого міститься наступна інформація: одружений, дружина - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_8 . У графі 18 домашньою адресою сім`ї зазначено: АДРЕСА_1 .

Так, військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 з 13.09.2022 вважається безвісти зниклим під час штурмових дій під час захисту Батьківщини поблизу н. п. Миколаївка Друга, Бахмутського району, Донецької області. Про зникнення безвісті військовослужбовця ОСОБА_2 було повідомлено як члена родини сповіщенням № 38 від 16.09.2022 року.

За таких обставин, 28.09.2022 на адресу військової частини з ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшла заява та документи ОСОБА_2 для нарахування та виплати грошового забезпечення за безвісти зниклого колишнього чоловіка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 . До заяви було додано документи визначені п. 4 Порядку №884, а саме:

-копія сповіщення від 15.09.2022 №6091;

- копія паспорта та картки платника податків ОСОБА_2 ;

- копія свідоцтва про народження ОСОБА_6 ;

- копія довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 ;

- копія довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 ;

- копія реквізитів банківського рахунку ОСОБА_2 .

На підставі отриманих і належно оформлених заяв від членів сімей військовослужбовців, які захоплені у полон або є заручниками, інтернованих у нейтральних державах та безвісно відсутніх, командиром в/ч НОМЕР_1 30.11.2022 прийнято наказ №5829 «Про виплату грошового забезпечення сім`ям безвісти зниклих військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 », а саме ОСОБА_2 , як опікуну неповнолітньої доньки ОСОБА_6 .

У подальшому, 18.05.2023 на адресу військової частини надійшла заява ОСОБА_1 про виплату грошового забезпечення зниклого безвісти чоловіка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з доданими до заяви документами, а саме:

-копія паспорта та картки платника податків ОСОБА_1 ;

- копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 ;

- копія реквізитів банківського рахунку ОСОБА_1 .

На підставі поданої ОСОБА_1 заяви, 02.06.2023 командиром в/ч НОМЕР_1 прийнято наказ №2313 про припинення виплати всіх видів грошового забезпечення з 18.05.2023 ОСОБА_2 та про здійснення виплати належного грошового забезпечення військовослужбовцям які вважаються захоплені у полон або заручниками, а також зниклими безвісти всіх видів грошового забезпечення з 18 травня 2023 ОСОБА_1 .

Проте, разом із поданою заявою ОСОБА_1 не подано усіх документів, визначених п. 4 Порядку №884, а відповідачем дані обставини не було враховано. Більше того, у послужному списку ОСОБА_4 не внесено змін у графі 17 щодо сімейного стану, а саме свідоцтва про одруження із ОСОБА_1 та зазначення її, як члена родини.

Таким чином, такі протиправні дії відповідача призвели до прийняття наказу №2313 від 02.06.2023 з порушенням вимог Порядку №884.

Так, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Частиною 2 ст. 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

-лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2020 року по справі №820/1961/18.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач діяв не у спосіб, що передбачений законами України та Порядком №884, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, однак сам наказ позивач не просила визнати протиправним.

За таких обставин, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, необхідно частково вийти за межі заявлених позовних вимог та визнати протиправним і скасувати наказ від 02.06.2023 №2313 та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 відповідно до Порядку №884 та прийняти рішення, з врахуванням висновків викладених у цьому судовому рішенні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційних скарг частково спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для часткового скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо припинення з червня 2023 року виплати грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_4 його малолітній дочці ОСОБА_5 , що здійснювалися через законного представника - матір ОСОБА_2 з жовтня 2022 року.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №2313 від 02.06.2023 про припинення виплати всіх видів грошового забезпечення з 18.05.2023 ОСОБА_2 та про здійснення виплати належного грошового забезпечення військовослужбовцям які вважаються захоплені у полон або заручниками, а також зниклими безвісти всіх видів грошового забезпечення з 18 травня 2023 ОСОБА_1 .

Зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.05.2023 відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 та прийняти рішення, з врахуванням висновків викладених у цьому судовому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.