Справа № 160/12342/24
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2024-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2024 року м. Дніпросправа № 160/12342/24
(суддя Голобутовський Р.З., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року у справі №160/12342/24 за позовом акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» 13 травня 2024 року звернулось до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича, згідно з яким просить визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Щербакова Ігоря Миколайовича про стягнення з боржника основної винагороди, винесену в межах виконавчого провадження №74916670 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2023 у справі №904/4342/23.

Позовна заява фактично обґрунтована тим, що постанова приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Щербакова Ігоря Миколайовича про стягнення з боржника основної винагороди, яка винесена в межах виконавчого провадження №74916670 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2023 року у справі №904/4342/23 є необґрунтованою та протиправною, оскільки вказане виконавче провадження №74916670 було відкрито відповідачем незаконно, з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №74916670 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2023 року у справі №904/4342/23, а тому доводи позивача щодо протиправності спірної постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Щербакова Ігоря Миколайовича про стягнення з боржника основної винагороди не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що виконавче провадження №74916670 було відкрито відповідачем незаконно, з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, позивач скористався правом на оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження, натомість ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2024 року у справі №904/4342/23 у задоволенні скарги відмовлено. Натомість така ухвала оскаржена в апеляційному порядку та станом на час подання апеляційної скарги у цій справі апеляційна скарга на ухвалу у справі №904/4342/23 не розглянута.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2024 у справі №904/4342/23 закрито провадження у справі №904/4342/23 в частині стягнення з акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» (50005, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр. Металургів, 1, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (03065, м. Київ, пр. Любомира Гузара, 44, ) 502946,55 грн основного боргу.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» про стягнення 2606529,81 грн задоволено частково.

Стягнуто з акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» (50005, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр. Металургів, 1, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (03065, м. Київ, пр. Любомира Гузара, 44, код ЄДРПОУ 42795,85 грн заборгованості, 37408,10 грн 3% річних, 293726,84 грн пені, 148244,54 грн інфляційних втрат, 31553,72 грн судового збору, про що видано наказ.

В решті позову відмовлено.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2024 набрало законної сили 10.04.2024.

На виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2024, яке набрало законної сили 10.04.2024, видано наказ Господарського суду Дніпропетровської області (т.1 а.с.9).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» звернулось до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Щербакова Ігоря Миколайовича із заявою від 02.05.2024 вих. №ТОВВИХ-24-6708 про примусове виконання рішення, в якому просило відкрити виконавче провадження для примусового виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2024 у справі №904/4342/23, згідно з наказом від 23.04.2024 №904/4342/23, щодо стягнення з AT «Криворіжгаз» () на користь ТОВ «Оператор ГТС України» (код ЄДРПОУ 42795,85 грн. заборгованості, 37408,10 грн. 3% річних, 293726,84 грн. пені, 148244,54 грн. інфляційних втрат, 31553,72 грн. судового збору.

02.05.2024 постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Щербакова Ігоря Миколайовича відкрито виконавче провадження №74916670 за заявою ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» про примусове виконання наказу, виданого господарським судом Дніпропетровської області на виконання рішення суду від 30.01.2024 у справі №904/4342/23, яке набрало законної сили 10.04.2024 року (т.1 а.с.6-7).

Також, 02.05.2024 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Щербаковим Ігорем Миколайовичем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні №74916670 з примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2023 у справі №904/4342/23 у розмірі 200925,40 грн (т.1 а.с.8).

Законність та обґрунтованість вищезазначеної постанови є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 вказаного Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з ч. 3 ст. 45 Закону №1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Статтею 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі Закон №1403-VIII) передбачено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Положеннями ст. 31 Закону №1403-VIII встановлено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною четвертою статті 31 Закону №1403-VIII передбачено, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини 5 статті 31 Закону №1403-VIII якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

За умовами частини 7 статті 31 Закону №1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з п. 12 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року №643 (далі - Порядок №643), розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 12 місяців, приватний виконавець нараховує основну винагороду в розмірі 10 відсотків суми заборгованості із сплати аліментів у порядку, встановленому Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Розмір основної винагороди приватного виконавця у разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа, становить чотири розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, а в разі виконання виконавчого документа немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа, - вісім розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року.

З аналізу викладеного вбачається, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.

Одночасно із цим основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами ст. 45 Закону №1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №640/13434/19 та від 26 серпня 2021 року у справі №380/6503/20.

Крім цього, аналіз ст. 31 Закону №1403-VIII свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, з винесенням постанови про стягнення основної винагороди здійснюється разом з постановою про відкриття виконавчого провадження та є обов`язком приватного виконавця.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21 січня 2021 року у справі №160/5321/20, від 27 квітня 2021 року у справі №580/3444/20, від 03 червня 2021 року у справі №640/17286/20 та від 26 серпня 2021 року у справі №380/6503/20.

Водночас саме лише існування такої постанови, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №420/6845/18.

Сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесеній одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №160/5321/20, від 08 липня 2021 року у справі №360/2855/20 та від 24 грудня 2021 року у справі №200/3149/21-а.

Винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком, а не правом приватного виконавця, що відповідає вимогам ст. 31 Закону №1403-VIII і відповідно до оскаржуваної постанови приватний виконавець здійснює лише розрахунок основної винагороди, а у разі здійснення ним повного або часткового виконання рішення, основна винагорода має бути стягнута з дотриманням пропорційності відповідно до примусово стягнутого боргу.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року у справі №640/20265/19, який підлягає врахуванню судом при вирішенні спірних правовідносин.

Щодо доводів позивача про те, що виконавче провадження №74916670 було відкрито відповідачем незаконно, з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», суд апеляційної інстанції зауважує, що предметом спору у цій справі є законність та обґрунтованість постанови про стягнення з боржника основної винагороди, а не законність та обґрунтованість постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому зазначені доводи позивача не є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Також, суд апеляційної інстанції приймає до уваги й те, що на час звернення позивача з позовом до суду у цій справі постанова від 02.05.2024 року про відкриття виконавчого провадження скасованою не була, а тому ті, обставини якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги у цій справі не свідчили про порушення прав позивача відповідачем, як наслідок такий позов задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Положеннями частини першої статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права, свободи або інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах, а не тих які можуть бути порушені в майбутньому.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі № 18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року у справі №160/12342/24 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 10 липня 2024 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва