Справа № 120/2554/24
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2024-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

11 липня 2024 р. Справа № 120/2554/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Крапівницької Н.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправними та скасування постанов про стягнення виконавчого збору від 22.12.2023 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2023, -

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 22.12.2023 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2023.

Ухвалою від 06.03.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

Ухвалою від 21.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справи. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) з урахуванням особливостей, визначених ст. 287 КАС України.

Також даною ухвалою встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позов та витребувано у останнього матеріали виконавчого провадження.

25.03.2024 копія ухвали суду від 21.03.2024 про відкриття провадження у справі доставлена до електронного кабінету відповідача, що підтверджується відповідною довідкою. Однак правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

Разом з тим, відповідач на виконання вимог ухвали суду від 21.03.2024 надав матеріали виконавчого провадження.

Відповідно до п. 4 ст. 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

07.08.2017 державним виконавцем Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Паламарчук Ю.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №54451374 щодо боржника ОСОБА_1 з виконання виконавчого листа №2-373/09, виданого 03.09.2009 Староміським районним судом м. Вінниці, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ "БМ БАНК" заборгованість за кредитним договором від 28.12.2007 року в сумі 46503 долари США, що в еквіваленті станом на 15.12.2008 року за курсом НБУ складає 347525 грн., а також судові витрати в сумі 1730 грн.

09.08.2017 старшим державним виконавцем Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Паламарчук Ю.В. винесено постанову про арешт майна боржника, копію постанови направлено боржнику. Відомості про арешт майна боржника внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження.

Між боржником та стягувачем укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у заставу банку земельну ділянку площею 0,1889 га, кадастровий номер :02:001:0025, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 06.09.2017 державним виконавцем проведено опис земельної ділянки площею 0,1889 га, кадастровий номер :02:001:0025, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складено постанову про опис та арешт майна боржника.

10.10.2017 з метою встановлення, оцінки майна боржника, а саме, земельної ділянки площею 0,1889 га, кадастровий номер :02:001:0025, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Вінницький район, с. Лука Мелешківська, вул. Староміська, 171а винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

02.01.2018 державному виконавцю передано звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки, вартість об`єкта оцінки становить 309072 грн.

08.01.2018 на адресу сторін виконавчого провадження, боржнику - Мельникову В.Л. м. Вінниця, вул. Замостянська, 41/58, стягувачу ПАТ «БМ БАНК» м. Вінниця вул. Лебединського, 11 надіслано лист (повідомлення) про вартість описаного майна боржника.

05.02.2018 складено заявку на реалізацію арештованого майна відповідно, до вимог Порядку реалізації арештованого майна, яку передано разом з пакетом документів до Вінницької філії ДП «СЕТАМ» м. Вінниця, вул. Стрілецька, 16А.

Перші, другі та треті торги з реалізації земельної ділянки кадастровий у номер :02:001:0025 не відбулись.

Листом від 13.06.2018 стягувачу запропоновано вирішити питання щодо залишення за собою нереалізоване майно боржника.

Відповідь у визначені строки законом від стягувача до відділу не надходила.

07.05.2020, 26.10.2020 винесено постанови про арешт коштів боржника та направлено за допомогою ЕЦП до наступних фінансових установ АТ КБ "ПРИВАТБАНК", Акціонерне товариство "Універсал Банк", АТ «ОКСІ банк», АТ «ТАСкомерцбанк» для виконання.

28.10.2020 державним виконавцем складено акт про те, що згідно протоколу № 337387 від 07.06.2018 треті електронні торги по лоту № 279033 не відбулись, у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів. Відповідно до заяви стягувача від 04.08.2017 (заяви про відкриття виконавчого провадження) необхідно звернути стягнення па предмет іпотеки, тобто на земельну ділянку яка знаходиться в с. Лука Мелешківська Вінницького району. Оскільки земельна ділянка яка належить боржнику не реалізована на електронних торгах виконавчий документ необхідно повернути стягувачу без виконання.

28.10.2020 державним виконавцем на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. В мотивувальній частині постанови державним виконавцем зазначено: «згідно протоколу № 337387 від 07.06.2018 треті електронні торги з реалізації майна боржника: земельної ділянки, що знаходяться по вул. Староміська, 171 А в селі Лука Мелешківська, Вінницького району та області не відбулись, в зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів. Листом від 13.06.2018 стягувачу запропоновано вирішити питання щодо залишення за собою нереалізоване майно боржника. Відповідь у визначені строки Законом від стягувача до відділу не надходила».

16.02.2021 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/2-373/09 замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з АТ «ВТБ БАНК» на його правонаступника - АТ «Універсал Банк».

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2023 року замінено сторону стягувача з АТ «Універсал Банк» на фізичну особу ОСОБА_3

27.10.2023 начальником відділу проведено перевірку законності виконавчого провадження ВП № 54451374. За результатами проведеної перевірки 27.10.2023 винесено постанову, якою скасовано процесуальний документ «Постанова про повернення виконавчого документу стягувачу» від 28.10.2020, винесений заступником начальника відділу Штельмахом Дмитром Вікторовичем, зобов`язано відновити виконавче провадження та вчинити всі необхідні дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», оскільки державним виконавцем при здійсненні виконавчого провадження мало місце порушення вимог Закону, а саме, не вірне прийняття рішення щодо завершення виконавчого провадження під час застосовано норми закону, а також не дотримання вимог ч. 4 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження».

30.10.2023 державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження, копії постанов надіслано сторонам виконавчого провадження, стягувачу (якому повернуто виконавчий лист - АТ «Універсал Банк») запропоновано у місячний строк з дня надходження постанови пред`явити його до виконання.

ОСОБА_3 , яка є правонаступником ТОВ «Інвестмент Юніон» не пред`являла до виконання виконавчий лист, оскільки згідно довідки про відсутність майнових претензій від 01.09.2023 року борг за виконавчим листом від 26.12.2019 року по справі № 127/2-373/09 відсутній, що не заперечується відповідачем.

22.12.2023 заступником начальника відділу Штельмахом Д.В. винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 120177,21 грн. по виконавчому провадженню ВП №54451374.

22.12.2023 заступником начальника відділу Штельмахом Д.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 13 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» та пунктом 2.1 визначено, що постанову про стягнення виконавчого збору від 22.12.2023 вивести в окреме провадження.

26.12.2023 заступником начальника відділу Штельмахом Д.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№ 73676524 за виконавчим документом постановою про стягнення з позивача виконавчого збору по виконавчому провадженню ВП № 54451374 від 22.12.2023.

Як було встановлено судом вище, 28.10.2020 державним виконавцем на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Так, з матеріалів справи слідує, що представник стягувана AT «Універсал банк» Івачковський В.В. 26.07.2021 року повторно пред`явив виконавчий лист №2-373/09, виданий 03.09.2009 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ВАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором від 28.12.2007 року в сумі 46503 дол. США, що в еквіваленті станом на 15.12.2008 року за курсом НБУ 347525 грн., а також судові витрати в сумі 1730 грн. до приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука Валентина Васильовича.

29.07.2021 року приватним виконавцем Собчуком Валентином Васильовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66307726 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа №2-373/09 від 03.09.2009.

Того ж дня, в межах виконавчого провадження № 66307726 було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 34925,50 грн.

Позивач вважає, що у державного виконавця не було правових підстав виносити постанову про стягнення виконавчого збору та пред`являти її до примусового виконання, а також, що виконавча служба втратила право на стягнення коштів з дня відкриття провадження приватним виконавцем, а відтак постанова про стягнення виконавчого збору від 22.12.2023 по виконавчому провадженню ВП № 54451374 та постанова про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2023 ВП №73676524 є протиправними та підлягають скасуванню.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (надалі - Закон №1404-VІІІ).

Відповідно до ст. 1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною восьмою статті 27 Закону №1404-VIII встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону №1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону №1404-VIII визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з приписами частин першої - п`ятої статті 31 Закону України від 02.06.2016 №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (надалі - Закон №1403-VIII), за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з ч. 7 ст. 31 Закону №1403-VIII, приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 Закону №1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі також - "Порядок №643").

Пунктом 12 цього Порядку визначено, що розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Матеріалами справи підтверджується та обставина, що за одним і тим же виконавчим документом здійснюється стягнення з позивача як виконавчого збору, так і основної винагороди приватного виконавця.

Суд зазначає, що основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України "Про виконавче провадження" спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення.

Водночас стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19 звернув увагу на таке.

Закон України "Про виконавче провадження" містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

Тоді як з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Своєю чергою, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й атакувати такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і поважання людських прав.

Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження.

Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).

У цьому контексті Верховний Суд насамперед зауважив, що означене питання (про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа) полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто, у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.

Розв`язуючи це питання, Верховний Суд зазначив, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Це право залежить від того, чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок коли виконавчий збір не стягується або припиняє стягуватися у зв`язку з участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, частиною восьмою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що "під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає".

На відміну від решти положень виконавчого законодавства лише ця норма Закону №1404-VIII регулює подібні суспільні правовідносини, оскільки містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону № 1404-VIII свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

На основі цього Верховний Суд вказав, що з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону №1404-VIII, зробивши наступний висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу, відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, а тому, надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

У такому випадку, належний та ефективний спосіб захисту здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону №1404-VIII, так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Зрештою, враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону №1404-VIII, до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними, зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

А тому, враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19, суд у даному спорі, зважаючи на те, що приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Собчуком В.В. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим 03.09.2009 № 2-373/09, та стягнуто з ОСОБА_1 основну винагороду у визначеному законом розмірі, суд прийшов до переконання, що у відповідача були відсутні підстави для подальшого стягнення державним виконавцем з боржника суми виконавчого збору, та відкриття провадження зі стягнення виконавчого збору, який був на розгляді в рамках примусового виконання цього ж виконавчого документа приватним виконавцем.

Крім того, суд погоджується із доводами представника позивача, що оскільки, 28.10.2020 заступником начальника відділу Штельмахом Д.В. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а після цього, приватним виконавцем Собчуком В.В. винесено постанову від 29.07.2021 про стягнення з позивача ОСОБА_1 основної винагороди, а тому, у державного виконавця відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в постанові про стягнення виконавчого збору від 22.12.2023, як наслідок, така постанова не відповідає вимогам ст. 27 Закону №1404.

З огляду на вказане суд уважає, що з метою належного та ефективного захисту порушених прав позивача позовні вимоги слід задовольнити, шляхом визнання протиправними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 22.12.2023 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2023.

Крім того, при зверненні до суду з цим позовом, позивач просив поновити строк звернення до суду.

В даному ж випадку, позивач зазначає, що про оскаржувані вимоги йому стало відомо 26.02.2024 при ознайомленні із матеріалами виконавчого провадження ВП № 54451374.

Так, на етапі вирішення питання про відкриття провадження у даній справі у суду були відсутні можливості надати об`єктивну оцінку питанню дотримання строку звернення до суду, а тому, суд прийшов до думки, що позивач не пропустив такий строк, бо фактично дізнався про спірні постанови лише 26.02.2024 року.

У зв`язку з чим, суд прийшов до висновку, що у разі надання суду доказів, які б спростовували наведені позивачем доводи в цій частині та вказували б на те, що позивач раніше дізнався про оскаржувані постанови.

Разом з тим, відповідачем на спростування зазначених обставин, доказів не надано, а тому, і відсутні підстави для вирішення питання щодо пропуску строку звернення та відступлення від висновків, викладених в ухвалі про відкриття провадження, а тому, строк звернення до суду не є пропущеним.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, не є необхідним надавати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

За змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З приводу вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн., враховуючи відсутність доказів фактичної оплати послуг адвоката, підстави для відшкодування позивачу витрат пов`язаних з отриманням правничої допомоги відсутні.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Вінницького відділу Державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення виконавчого збору від 22.12.2023 року винесену в рамках виконавчого провадження ВП № 54451374.

Визнати протиправною та скасувати постанову Вінницького відділу Державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2023 року ВП № 73676524.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2422,40 (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Вінницького відділу Державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Вінницький відділ державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (вул. В. Винниченка, 29, м. Вінниця, )

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя:

Секретар: