Справа № 420/487/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2024-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/487/24

Перша інстанція: суддя Єфіменко К.С.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2019 по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23.02.2019 по день фактичного розрахунку, але не більш ніж за шість місяців, відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , зазначає, що під час звільнення з військової служби у березні 2019 року йому не було нараховане та виплачене в повному обсязі грошове забезпечення.

Далі, позивач пояснює, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.03.2023 у справі № 420/27088/21, ВЧ НОМЕР_1 здійснила остаточний розрахунок в частині несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення лише 23.12.2023 у сумі 43 978,01 грн.

На переконання позивача, через несвоєчасний розрахунок при звільненні, виникають підстави для застосування наслідків для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України, яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку 100.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 - задоволено.

Суд визнав протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язав нарахувати та виплатити на користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2019 по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку № 100.

Вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Суд зазначив, що невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Визначаючи розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд виходив з того, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, що набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни в статтю 117 КЗпП України, якими законодавець обмежив можливість отримання середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, шістьма місяцями.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі, ВЧ НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить, ухвалене рішення, скасувати та прийняти нове- про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що суд першої інстанції, під час ухвалення рішення, не врахував, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статті 117 КЗпП України не розповсюджуються, оскільки спеціальне законодавство, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлює відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику усіх належних сум.

Скаржник також зауважує, що під час звільнення з військової служби жодних заперечень, з боку ОСОБА_1 стосовно виплати грошового забезпечення не заявлялось, а наказ від 22.03.2019 №70, за яким був проведений розрахунок та він був виключений зі списків особового складу, останній не оскаржив.

Також ВЧ НОМЕР_1 звертає увагу на те, що позивач звернувся до суду із спором між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, з приводу якого є таке рішення, що набрало законної сили та виконане в повному обсязі.

Як стверджує скаржник, ВЧ НОМЕР_1 , на виконання рішення суду у справі №420/6349/21, виплатила ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином скаржник вважає, що ВЧ НОМЕР_1 виконала в повному обсязі своє зобов`язання перед ОСОБА_1 з приводу виплати середнього заробітку, а тому звернення позивача з даним позовом вважає безпідставним.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , проходив військову службу у Збройних Силах України, зокрема, у ВЧ НОМЕР_1 .

Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.12.2018 №606, ОСОБА_1 звільнений з військової служби за підпунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 22.03.2019 № 70 підполковник ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 22.03.2019 та направлений на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.03.2022 у справі №420/27088/21 задоволено позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 різниці між сумою індексації виплаченої за лютий 2018 року і розміром підвищення грошового забезпечення, яке відбулось в березні 2018 року (щомісячна фіксована сума індексації) за період з 01.03.2018 по 22.03.2019 у відповідності до приписів абзацу 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити різницю між сумою індексації виплаченої за лютий 2018 року і розміром підвищення грошового забезпечення, яке відбулось в березні 2018 року (щомісячну фіксовану суму індексації) за період з 01.03.2018 по 22.03.2019, у відповідності до приписів абзацу 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159.

На виконання вказаного судового рішення, 23.12.2023 ВЧ НОМЕР_2 виплатила на користь позивача щомісячну індексацюї грошового забезпечення - в сумі 43 978,01 грн.

Позивач вважаючи, що йому має бути відшкодований середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку судового рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

В апеляційній скарзі ВЧ НОМЕР_1 зазначає про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України.

Скаржник стверджує, що спеціальне законодавство, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлює відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику усіх належних сум.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Такий правовий висновок побудований на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги стосовно того, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, Кодекс законів про працю України не поширюється, є безпідставними та суперечать наведеній сталій практиці Верховного Суду.

Стосовно доводів скаржника про те, що ВЧ НОМЕР_1 , на виконання рішення суду у справі №420/6349/21, виплатила ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим скаржник вважає, що виконав в повному обсязі своє зобов`язання з приводу виплати середнього заробітку, колегія суддів зазначає таке.

Колегія суддів встановила, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі № 420/3787/20 частково задоволено позов ОСОБА_1 ..

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_3 встановити ОСОБА_1 місяць обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) з січня 2016 року по лютий 2018 року - січень 2008 року.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з січня 2016 року по лютий 2018 року.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_3 нарахувати та виплатити належну ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з січня 2016 року по лютий 2018 року включно, вважаючи місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) лише січень 2008 року. В решті позовних вимог - відмовлено.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі № 420/3787/20, ОСОБА_1 12.04.2021 нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.

Вважаючи, що в даному випадку мав місце факт несвоєчасного отримання належних до виплати позивачу грошових сум при звільненні, позивач звернувся до суду за судовим захистом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.07.2021, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021, частково задоволено позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 22.03.2019 по 12.04.2021, відповідно до Порядку № 100. В іншій частині позову - відмовлено.

Отже, з наведеного вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні виплачений ОСОБА_1 за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року, із застосуванням місяцем обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) січень 2008 року.

Стосовно аргументів скаржника про те, що в даній справі позивач звернувся до суду за вирішенням спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, з приводу якого є рішення, що набрало законної сили, слід зазначити таке.

За загальним правилом, тотожними визнаються позови, у яких одночасно збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин.

Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Проаналізувавши встановлені судом обставини, колегія суддів вважає, що спір у справі, яка є предметом апеляційного перегляду, не є тотожним спору, який був предметом розгляду у вказаних вище справах, адже у цій справі середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивач просить виплатити за затримку виплати індексації різниці за період з 01.03.2018 по 22.03.2019, згідно приписів абзацу 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078.

Таким чином, слід констатувати, що твердження скаржника про те, що позивач звернувся до суду із спором між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, з приводу якого є таке рішення, що набрало законної сили є безпідставними.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ВЧ НОМЕР_1 в апеляційній скарзі не навела жодних доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про задоволення заявленого ОСОБА_1 позову.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 08.07.2024.