Справа № 523/22659/23
Суддя: Далеко К. О.
Дата ухвалення: 2024-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/523/22/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2024 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючий суддя - Далеко К.О.,

за участю секретаря - Дмітрієвої В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у місті Одеса Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

Позиція позивача.

21.12.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у місті Одеса Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення, яким просить:

-скасувати постанову серії ЕАТ №8054444 від 01.11.2023 року, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн, за ч.2 ст. 126 КУпАП.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що постановою інспектора старшого лейтенанта поліції Золотих В.Д., серія ЕАТ № 8054444 від 01.11.2023 року, його притягнуто до адміністративної відповідності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі: 3 400 грн. Позивач зазначає, що вказана постанова складена з підстав того, що він керуючи транспортним засобом був зупинений працівником поліції, на вимогу поліцейського надати посвідчення водія, надав таке, однак поліцейський повідомив, що посвідчення водія АВТ № НОМЕР_1 від 31.05.1990 року, що видане в Сахалінській області, є не чинним. Працівником поліції складено оскаржувану постанову про порушення вимог п.п.2.1а ПДР України. Позивач зазначає, що постанова є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки його посвідчення водія було безстрокове.

Разом із позовом, позивач ОСОБА_2 подав клопотання про поновлення строку на оскарження постанови, в обґрунтування якого зазначив наступне. Копію постанови від 01.11.2023 року йому не вручили, після її складення, тому він 03.11.2023 року звернувся до управління патрульної поліції з питання скасування постанови. Письмову відповідь № К-3659/41/13/04.01.23 від 27.11.2023 він отримав на пошті 01.12.2023 року. Заявою від 08.12.2023 року він звернувся щодо надання йому копії самої постанови, однак відповіді так і не отримав. Посилаючись на наведене, позивач просив поновити йому строки звернення до суду.

Позиція відповідача.

05.02.2024 року від відповідача Управління патрульної поліції у місті Одеса Департаменту патрульної поліціїнадійшов відзив на позовну заяву, за підписом представника відповідача Нагнибіда О.М. Згідно поданого відзиву представник відповідача зазначив, що працівником поліції правомірно було винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідності за ч. 2 ст. 126 КУпАП відносно позивача, оскільки під час перевірки документів позивача, інспектором було встановлено, що надане посвідчення водія серії НОМЕР_2 дійсне лише до 31.05.1992 року, та має статус «ВРЕМЕННОЕ». Також, представник відповідача зазначив, що під час перевірки документів, через інформацію в базі Інформаційно-телекомунікаційні системи «Інформаційний портал Національної поліції України» було встановлено, що ОСОБА_1 не має водійського посвідчення з відкритою категорією «В».

Також, представник відповідача зазначив, що у відповідності до п.п.30 Положення про порядок видач посвідчень водія та допуску громадян до керування ТЗ, затвердженого постановою КМУ від 08.05.1993 року № 340 посвідчення водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком SU (СРСР) видане в республіках колишнього Союзу РСР. Пред`явлене посвідчення водія позивач отримав 31.05.1990 року, а паспорт громадянина України отримав 1999 року.

Відповідно до приписів п.п.5 п.30 Положення посвідчення водія іноземної держави, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає обміну.

З урахуванням викладеного представник відповідача просить: залишити в силі рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву про скасування постанова про накладення адміністративного стягнення без задоволення.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, адміністративну справу було розподілено відповідно до вимог ст.ст. 18, 31 КАС України.

Ухвалою суду від 26.12.2023 року адміністративний позов прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в судове засідання, відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 26.12.2023р. задоволено заяву позивача про витребування доказів. Витребувано з Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Одеській області належним чином завірену копію постанови інспектора УПП в Одеській області по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕАТ № 8054444 від 01.11.2023 року, відповідно до якої ОСОБА_1 було визнання винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП України.

На виконання ухвали про витребування доказів, на адресу суду 01.02.204 року (вх. № 3622) надійшла заява з наданням засвідченої копії постанови про притягнення до адміністративної відповідності.

23.04.2024 року (вх. № 13859) позивачем подано до суду заяву про приєднання до матеріалів справи доказів, на підтвердження дійсності посвідчення водія, а саме: свідоцтво серії НОМЕР_3 про навчання за категорією «В» на підставі чого видане посвідчення водія АВТ № НОМЕР_4 від 31.05.1990 року; водійську карту; довідку № 86, медичну довідку № 1111 від 14.01.1992 року для пред`явлення в Державтоінспекцію, згідно якої зазначено, чергове обстеження 1995 рік; посвідчення водія нового зразка, видане на підставі старого від 31.05.1990 року, дійсне до 06.12.2053 року.

ІІІ. Позиції сторін.

В останнє судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, звернувся на адресу суду з клопотання про слухання справи за його відсутності, в якому зазначив, що просить позов задовольнити в повному обсязі з підстав, що в ньому викладені.

Представник відповідача Управління патрульної поліції у місті Одеса Департаменту патрульної поліції до суду також не з`явився, відповідач про час та місце слухання справи повідомлений, про причини не явки суду не повідомив, з будь-якими заявам на адресу суду не звертався.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, суд виходить з наступного.

21.12.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у місті Одеса Департаменту патрульної поліції про скасування постанови серії ЕАТ №8054444 від 01.11.2023 року, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн, за ч.2 ст. 126 КУпАП.

Частиною 2 статті 286 КАС України передбачено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Аналіз норм статті 289 КУпАП і ч.2 статті 291 КУпАП свідчить, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, може бути оскаржена протягом 10 днів після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення, або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення.

Отже, при вирішенні питання пропуску строку звернення з позовом до суду щодо оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі, зафіксовані в автоматичному режимі, необхідно з`ясувати дату отримання цієї постанови.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.06.2020 року по справі №686/28291/ 19, а також у постанові від 28 вересня 2023 року по справі № 522/12356/22.

Згідно п.9 оскаржуваної постанови від 01.11.2023 року серії ЕАТ №8054444, який містить найменування «Копію постанови мною отримано. Підпис особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, запис про відмову від підпису або отримання копії постанови» зазначено - ОСОБА_1 «від підпису відмовився».

За поясненнями наданими ОСОБА_1 у судовому засіданні, він дійсно відмовився від підпису оскаржуваної постанови, оскільки був не згоден з її прийняттям, однак йому не оголошували зміст постанови, та не запропонували отримати її копію, а інспектор поліції просто сів у свій транспортний засіб та поїхав.

Суд зазначає, що п.9 постанови не містить запису про те, що ОСОБА_1 відмовився від отримання копії постанови. В свою чергу, ототожнювати відмову від підпису постанови, як відмову в її отриманні, на думку суду є не вірним.

В свою чергу, доказів відмови ОСОБА_1 від отримання копії оскаржуваної постанови, під-час її прийняття, відповідач суду не надав, зокрема відео фіксації складення постанови та її вручення.

Слід також зазначити, що в графі оскарженої постанови «копію постанови надіслано рекомендованим листом» - нічого не зазначено.

03.11.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Начальника управління патрульної поліції в Одеській області із заявою про скасування постанови від 01.11.2023 року, у випадку її винесення.

Рішенням Начальника УПП в Одеській області ДПП від 24.11.2023 року, за наслідком розгляду скарги, постанову від 01.11.2023 року серії ЕАТ №8054444 залишено без змін, а скаргу громадянина ОСОБА_1 без задоволення.

Листом від 27.11.2023 року ОСОБА_1 повідомили про результати розгляду скарги, який він отримав 01.12.2023 року, що сам визнає надаючи копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Позивач зазначає, що 08.12.2023 року звернувся із заявою до відповідача про надання йому копії постанови, однак відповіді так і не отримав. Зазначену заяву він залишив в Управлінні поліції, в ячейці, тому не може надати доказів її реєстрації.

Таким чином, суд дійшов висновків, що матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 копії оскаржуваної постанови від 01.11.2023 року серії ЕАТ №8054444.

Зі змістом оскаржуваної постанови ОСОБА_1 зміг ознайомитися вже в суді, після витребування судом її копії.

З огляду на наявні у цій справі обставини відсутності доказів отриманням ОСОБА_1 копії оскаржуваної постанови, до ознайомлення з її змістом в суді, суд дійшов до висновку що ОСОБА_1 не пропустив строк звернення до суду із позовом про оскарження постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП.

У даному випадку, суд віддає перевагу принципу забезпечення права на судовий захист, як елементу принципу верховенства права.

У відповідності до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Звертаючи до суду з адміністративним позовом, позивач зазначив, що постанова про накладення адміністративного стягнення серії ЕАТ № 8054444 від 01.11.2023р, про притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі: 3 400 грн. є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки винесена без врахування дійсних обставин та врахування факту наявності дійсного посвідчення водія, виданого СРСР 1990 року, безстроково.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Згідно статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до п. 2.4 «а» ПДР на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Пунктом 2.1 ПДР визначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно частини 2 статті 126 КУпАП - керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно положень статті 222 вказаного Кодексу, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: серед інших про порушення правил користування засобами транспорту (частини перша статті 126).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Відповідно до пункту 2.1. ПДР - Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

З постанови серії ЕАТ № 8054444 від 01.11.2023р. про притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі: 3 400 грн. вбачається, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. 2.1. ПДР.

На спростування обставин викладених у постанові, позивачем до позову додано:

-копію посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 31.05.1990 року, виданого СРСР, на якому дійсно проставлено відмітку дійсне до 31.05.1992 року, однак також проставлено відмітку постійне, проставлено печатку.

Відповідно до частини першої статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до положень частини другої статті 70, частини першої та другої статті 71 КАС України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим відповідно до принципу змагальності позивач зобов`язаний заперечувати проти доводів суб`єкта владних повноважень.

Судом встановлено, що на підставі виданого посвідчення водія позивач проходив медичне обстеження 01.04.1992 року, що підтверджується медичною довідкою № 1111.

Згідно посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 31.05.1990 року, ОСОБА_1 відкрито категорію «В».

Пунктом 1 Перехідних положень Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» встановлено, що документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні. Посвідчення водія, що були видані з використанням зразка бланка, затвердженого органом виконавчої влади Союзу Радянських Соціалістичних Республік, можуть бути замінені на посвідчення нового зразка за бажанням їх власника та у випадках, передбачених чинним законодавством.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 року № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», посвідчення водія, видане до набрання чинності Законом України від 24 вересня 2008 р. № 586-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху", може бути обміняне на нове на умовах проведення обміну, визначених цим Положенням.

При цьому в новому посвідченні водія зазначаються категорії: А1, А - відповідає категорії А; В1, В - відповідає категорії В; С1, С - відповідає категорії С; D1, D - відповідає категорії D; BЕ - відповідає категоріям В і Е; C1E, СЕ - відповідає категоріям C і Е; D1E, DЕ - відповідає категоріям D і Е; Т - відповідає категорії Трамвай, Тролейбус.

З викладеного вбачається, що будь-яке посвідчення водія «радянського зразка» є дійсним на території України і надає право керувати транспортними засобами відповідної категорії. Обов`язку для водія замінити будь-яке із вказаних посвідчення водія на нове закон не передбачає. Обмін здійснюється за бажанням водія, або в разі втрати чи псування.

Отже, під-час розгляду справи встановлено, що на підставі посвідчення водія серії НОМЕР_2 виданого 31.05.1990 року, тобто до набрання чинності Законом України №586-VI від 24 вересня 2008 року, ОСОБА_1 мав право керування вказаним транспортним засобом, оскільки отримав постійне (безстрокове) посвідчення водія з правом керування, у тому числі транспортними засобами категорії В, яке відповідно до п. 27 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, є посвідченням водія з правом керування транспортними засобами категорії В.

При цьому, суд критично відносить до доводів відповідача з приводу того, що згідно єдиного державного реєстру МВС, інформація щодо видачі посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 31.05.1990 з дозволеною категорією «В» на ім`я громадянина ОСОБА_1 відсутня. У той же час, наявна інформація про видачу посвідчення водія серії НОМЕР_5 від 23.03.1985 року з дозволеною категорією «А».

Суд зазначає, що посвідчення водія АВТ № НОМЕР_1 від 31.05.1990 року видалося в Сахалінській області, а тому інформація про його видачу не може міститися в Єдиному державному реєстрі МВС України. В свою чергу, посвідчення водія серії НОМЕР_5 від 23.03.1985 року з дозволеною категорією «А» видавалося ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Охтирка, а тому і міститься в Єдиному державному реєстрі МВС.

На думку суду, неможливість перевірки видачі посвідчення водія за місцем його видачі, не може тлумачитися, у даному випадку, проти позивача ОСОБА_1

Додатково суд вважає за необхідне констатувати, що наразі позивач скористався своїм правом та звернувся до сервісного центру з питання заміни посвідчення воді нового зразка, про що зазначив у судовому засіданні. Так, відповідно до наданої копії посвідчення водія встановлено, що останнє видане в замін «зразка радянського», та в такому зазначено дату видачі первинного, а саме 31.05.1990 року.

Зазначені обставини підтверджують, що сервісним центром МВС № 5154 було прийнято посвідчення водія та здійснено його заміну на нове, що свідчить про те, що під час прийняття документу «радянського зразка» не виникло питання щодо його дійсності, відповідно до посвідчення водія НОМЕР_6 видане 05.12.2023 року, дійсне до 05.12.2053 року, відкрита категорія «В» з 31.05.1990 року.

З урахуванням викладеного, та на підставі досліджених документів, судом відхиляються та не приймаються до уваги доводи викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, як такі, що спростовані матеріалами справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом.

За змістом завдань Кодексу України про адміністративні правопорушення та загальних норм Конституції України, Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути доведена належними доказами, а будь-які сумніви і протиріччя повинні трактуватися на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП є недоведеним.

Така правова позиція висловлене в постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі №463/1352/16-а.

Суд також звертає увагу на те, п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, оскільки позивач заперечує скоєння правопорушення, доказів його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП відповідачем не надано, а судом таких обставин не встановлено, суд приходить висновку про недоведеність наявності в діях позивача складу даного адміністративного правопорушення.

Згідно ч. 3 ст. 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до ст. ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Так, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Вказаний перелік судових рішень, які може приймати суд першої інстанції у цій категорії справ, є вичерпний та не передбачає права суду першої інстанції визнати неправомірними дії суб`єкта владних повноважень, в тому числі і визнавати складену постанову протиправною.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що за відсутності належних доказів з боку суб`єкта владних повноважень щодо доведеності правомірності винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за ч. 2 ст. 126 КУпАП, з урахуванням тверджень позивача та письмових доказів на спростування обставин викладених в оскаржуваній постанові, є підставою для задоволення позовних вимог та скасування оскаржуваної постанови.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 126, 251, 268, 283-284, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст.ст. 2, 6, 8, 9, 72-77, 90, 121, 205, 229, 241-246, 250, 286, 292, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у місті Одеса Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАТ №8054444 від 01.11.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі: 3 400 гривень скасувати, а справу про адміністративне правопорушення - закрити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 02.07.2024 року.

Суддя: К.О. Далеко