Справа № 240/25758/23
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року м. Житомир справа № 240/25758/23

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Майстренко Н.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Житомирської обласної прокуратури (далі - Прокуратура, відповідач-1), Офісу Генерального прокурора (далі - Офіс, відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо ненарахування та невиплати йому вихідної допомоги при звільненні;

- стягнути з Прокуратури на його користь вихідну допомогу при звільненні у сумі 44412,69 грн.;

- стягнути з Прокуратури на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що при його звільненні з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури) Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697) відповідач в порушення приписів статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не виплатив йому вихідну допомогу при звільненні, тобто не провів повного остаточного розрахунку, у зв`язку із чим зобов`язаний сплатити також й середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти доводів та вимог останньої заперечує, вважаючи їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому, вказує на відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги, оскільки його звільнення відбувалось на підставі та в порядку, передбачених спеціальним законодавчим актом - Законом № 1697, норми якого, в свою чергу, не передбачають виплати вихідної допомоги при звільненні.

Від Житомирської обласної прокуратури надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Оцінюючи доводи відповідача, наведені у клопотанні про залишення позову без розгляду, суд виходить з такого.

Частиною першою, другою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частинами першою, п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Верховний Суд уже висловлював правову позицію щодо юридичної природи відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, та щодо застосування статей 233 КЗпП України, 122 КАС України до спорів про його стягнення, ініційованих колишніми публічними службовцями.

У пункті 57 постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 зазначено, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування не є заробітною платою, у зв`язку з чим звернення до суду з вимогами про його стягнення обмежується строком звернення до суду.

Висновок щодо норми права, яка підлягає застосуванню до випадків обчислення строків звернення до суду колишніх публічних службовців з вимогами про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні було викладено в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11.02.2021 у справі №240/532/20.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі №240/532/20 встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Отже, виходячи із викладених правових позицій, з цим позовом до суду позивач мав звернутися в місячний строк з моменту, коли дізнався (мав дізнатися) про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Щодо моменту, коли позивач мав дізнатися про порушення своїх прав у подібних правовідносинах, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 сформувала висновки, що застосовні до цієї справи. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

З урахуванням викладеного, з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні особа - колишній публічний службовець - може звернутися в місячний строк з моменту фактичного розрахунку у повному обсязі.

Після проведеного 30.10.2020 розрахунку між позивачем та відповідачем виник спір щодо необхідності виплати вихідної допомоги, а вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач заявив одночасно з вимогою про стягнення вихідної допомоги.

Враховуючи те, що відповідач не здійснив виплату позивачеві вихідної допомоги, то й підстав вважати, що позивачем було пропущено місячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати цієї допомоги, немає.

За таких обставин, правові підстави, передбачені ст. 240 КАС України, для залишення позовної заяви без розгляду відсутні, а клопотання необґрунтоване та не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі її фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1999 року працював на різних посадах в органах прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора від 30 жовтня 2020 року № 422к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Житомирської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697 з 05 листопада 2020 року.

Як зазначає відповідач-1, цим же наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку Прокуратури провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок та виплатити усі належні йому при звільненні виплати.

Вважаючи, що при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, оскільки не виплачено вихідну допомогу при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у даній справі.

Водночас, на підставі відомостей з Комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" та Єдиного державного реєстру судових рішень судом з`ясовано, що ОСОБА_1 його звільнення оскаржувалось в судовому порядку й рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 240/9731/20 позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення про неуспішне проходження заступником прокурора Житомирської області ОСОБА_1 атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора № 14 від 10 червня 2020 року, яке прийняте Третьою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур. Зобов`язано уповноважену кадрову комісію з атестації прокурорів регіональних прокуратур, створену на підставі наказу Генерального прокурора, призначити ОСОБА_1 новий час (дату) повторного проходження (складання) етапу атестації - складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора № 422к від 30 жовтня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Житомирської області та органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 у Житомирській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді заступника прокурора Житомирської області з 05 листопада 2020 року. Стягнуто з Житомирської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 571020,30 грн.

В подальшому, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року (яка набрала законної сили цього ж дня) апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Житомирської обласної прокуратури задоволено повністю. Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Верховний Суд ухвалою від 09 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 повернув особі, яка її подала.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, а також статус прокурорів визначені Законом № 1697.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697 прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України від 19 вересня 2019 року №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури" (далі - Закон № 113) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Крім того, Законом № 113 статтю 51 Закону № 1697 доповнено частиною 5, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Статтею 1 КЗпП України передбачено, що він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За змістом статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Законом №113 статтю 40 КЗпП України доповнено частиною 5, відповідно до якої особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника прокурора Житомирської обласної прокуратури та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697, відповідно до якої прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

При цьому, припинення трудових відносин позивача з відповідачем було здійснено виключно з ініціативи відповідача як роботодавця.

Однак, правовими нормами Закону № 1697 питання виплати вихідної допомоги прокурору у разі звільнення на підставі пункту 9 частини 1статті 51 цього Закону не врегульовано.

В свою чергу, стаття 44 КЗпП України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, хоча Закон № 1697 і є спеціальним законом, що регулює питання, зокрема, звільнення прокурорів, проте трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульована спеціальним законом, регулює КЗпП України.

Враховуючи, що нормами спеціального законодавства питання виплати позивачеві вихідної допомоги не врегульовано, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин в цій частині підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Крім того, суд звертає увагу, що зміни, внесені Законом №113 до Закону № 1697 та до КЗпП України, не встановлюють жодних обмежень чи застережень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697.

Відсутність же у наказі про звільнення ОСОБА_1 посилань на положення пункту 1 частини 1 статті 40 або на статтю 44 КЗпП України не може бути підставою для обмеження права останнього на отримання вихідної допомоги.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постановах від 11 жовтня 2018 року у справі №823/244/16 та від 17 жовтня 2018 року у справі №823/276/16 Верховним Судом сформульовано правовий висновок про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Законом № 1697 не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штату, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Водночас, положеннями статті 40 КЗпП України, як вже зазначалось, передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників, в тому числі прокурорів з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2 та 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Разом з тим, суд зазначає, що Законом № 113 внесено ряд інших доповнень до положень КЗпП України щодо особливостей врегулювання трудових відносин працівників органів прокуратури, але такі зміни не містять додаткових особливостей для застосування положень статті 40 цього Кодексу щодо гарантій трудових прав таких працівників.

Відтак, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697, яка передбачає звільнення у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, то він набув право на виплату вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України, яка протиправно не була йому виплачена Прокуратурою при звільненні, що, в свою чергу, створює правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення такої допомоги на користь ОСОБА_1 .

Вирішуючи ж питання розміру вихідної допомоги, на який позивач має право, суд враховує таке.

Відповідно до правових норм статті 44 КЗпП України розмір вихідної допомоги, яка виплачується працівнику у зв`язку з його звільненням у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, становить середній місячний заробіток.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з підпунктом "є" пункту 1 Порядку № 100 останній застосовується у випадку виплати вихідної допомоги.

За змістом пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках (крім оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Наказ про звільнення позивача з посади заступника прокурора Житомирської області та органів прокуратури відповідачем-1 виданий 30 жовтня 2020 року, а відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Прокуратури № 21-50вих-23 від 23 березня 2023 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за серпень - вересень 2020 року склала 44412,69 грн.

Відтак, оскільки відповідачем-1 протиправно не було виплачено позивачу спірну вихідну допомогу, то суд, враховуючи наявність порушеного права та необхідність його судового захисту, керуючись повноваженнями, наданими частиною 2 статті 245 КАС України, вважає за необхідне стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі його середньомісячного заробітку, що становить 44412,69 грн.

При цьому, податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2019 року у справі №826/6583/14, від 18 квітня 2019 року у справі №812/2/16 та від 08 липня 2019 року у справі №809/4462/15.

Розв`язуючи спірні правовідносини в частині позовних вимог про стягнення з відповідача-1 на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, суд зазначає таке.

За приписами частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117,237-1цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Уразі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Крім того, Конституційний Суд України вказав, що за змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника йому виплачуються "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної в постановах від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, визначені статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини 1статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

В свою чергу, частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи, що вихідну допомогу відповідач-1 мав виплатити позивачу при звільненні з органів прокуратури, однак не зробив цього (у зв`язку з чим й виник спір), то при задоволенні позовних вимог про стягнення цієї допомоги одночасно є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення вихідної допомоги.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходить з такого.

Як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Під час розгляду справи судом на підставі довідки Прокуратури №21-50вих-23 від 23 березня 2023 року встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за серпень - вересень 2020 року складала 2114,89 грн.

При цьому, тривалість затримки повного розрахунку з позивачем з дня наступного за днем його звільнення по дату ухвалення судового рішення в даній справі (з 05 листопада 2020 року по 08 липня 2024 року) становить 943 робочих днів.

Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки з позивачем повного розрахунку при звільненні становить 1994 341,27 грн. (943 робочих днів х 2114,89 грн.).

Водночас, суд вважає, що у порівнянні із розміром невиплаченої позивачу вихідної допомоги, який становить 44412,69 грн., суму середнього заробітку в розмірі 1994341,27 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму своєчасно невиплаченої допомоги.

Суд зазначає, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, що відповідає висновкам Верховного Суду України, висловленим у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц), зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір невиплаченої позивачу вихідної допомоги, істотність частки цієї допомоги порівняно із середнім заробітком, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача-1 щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений у постанові від 30 жовтня 2019 року.

Істотність частки своєчасно невиплачених сум вихідної допомоги при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 2,23 % (44412,69 грн. (розмір вихідної допомоги) х 100 % : 1 994 341,27 грн. (сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичної виплати).

Таким чином, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, суд дійшов висновку, що стягненню з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 44473,81 грн. (2114,89 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) х 943 робочих днів (кількість днів затримки розрахунку) х 2,23 % (істотність частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком).

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності у подібних правовідносинах викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04 квітня 2018 року у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі №6-39цс11.

Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

За змістом частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Частини 1 - 4 статті 242 КАС України визначають, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, враховуючи, що ОСОБА_1 жодним чином не мотивовано та не аргументовано, яким чином Офісом порушено його права та охоронювані законом інтереси, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Офісу щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", а в матеріалах справі відсутні докази в підтвердження понесення ним інших судових витрат у даній справі, підстави для вирішення питання розподілу судових витрат наразі відсутні.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255,293, 295, 297 КАС України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Житомирської обласної прокуратури (10008, м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, 11, ), Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Житомирської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.

Стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі його середньомісячного заробітку, що становить 44412,69 грн (сорок чотири тисячі чотириста дванадцять гривень 69 копійок).

Стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки з ним повного розрахунку при звільненні в розмірі 44 473,81 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Майстренко