Справа № 580/1975/24
Суддя: Василь ГАВРИЛЮК
Дата ухвалення: 2024-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року справа № 580/1975/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області про визнання протиправними дій, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) подав позов до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області (далі відповідач-2) в якому просить:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком протиправними та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії за віком оформлені листом за № 23000-0207-8/7985 від 1 лютого 2024 року;

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком, протиправними та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії за віком за № 96 від 29 січня 2024 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з моменту звернення з заявою про призначення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проживав у м. Алушта АР Крим, йому у 2009 році призначена пенсія за віком на пільгових умовах, як ліквідатору наслідків на Чорнобильській АЕС, яку отримував до осені 2014 року, після цього виплату пенсії пенсійний орган припинив. У 2016 році позивач вимушено переїхав на материкову частину України, однак виплату пенсії не поновлено.

Позивач зазначає, що відповідно до Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб має право на отримання відповідної пенсії, однак відповідачі протиправно її не призначили.

Ухвалою від 29.02.2024 суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

18.03.2024 до суду надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, в якому представниця відповідача-1 просила в задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області право позивача на отримання пенсії не порушувалось, отже підстави для визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області відновлювати виплату пенсії відсутні. Крім того, зазначила про відсутність у позивача права на призначення (поновлення пенсії), оскільки невстановлена причина закриття виплати пенсії). Крім того, відсутній документ про те, що позивач не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення російської федерації як одержувач пенсії. Право на призначення пенсії може бути переглянутим при повторному зверненні та наданні документів про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації та відповідною заявою про відсутність громадянства російської федерації. Також вказала, що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

16.05.2024 до суду надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, в якому представниця відповідача-2 просила в задоволенні позову відмовити повністю з підстав аналогічних, що зазначені у відзиві на позов представниці відповідача-1.

Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розпочато через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до такого висновку.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_1 , виданого 22.02.2018.

Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 27.04.2010 позивачу призначено пенсію за віком.

До тимчасової окупації Криму та м. Севастополя та проведення незаконного референдуму щодо статусу півострова проживав та був зареєстрований у м. Алушта, АР Крим.

У 2014 року виплату пенсії йому було припинено.

З 2016 позивач проживає на підконтрольній Україні території:

- з 24.11.2016 по 10.04.2017 був зареєстрований у с. Максимівка Уманського району, Черкаської області згідно довідки Юрківського страростинського округу № 21/25-06 з 11.04.2017;

- з 11.04.2017 по 06.02.2023 був зареєстрований у АДРЕСА_1 (згідно довідки Виконавчого комітету Уманської міської ради від 15.02.2024 № 22-04/61);

- 14.04.2023 зареєстрований у АДРЕСА_2 (згідно витягу з реєстру територіальної громади від 05.01.2024).

22.01.2024 позивач звернувся до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії за віком, за наслідками розгляду якої відповідач-2 прийняв рішення від 29.01.2024 № 96 про відмову у призначенні пенсії за віком, зазначивши, що інформація щодо отримання пенсії позивачем та строків її виплати відсутня. Відсутнє право на призначення (поновлення пенсії), оскільки невстановлена причина закриття виплати пенсії. Крім того, відсутній документ про те, що позивач не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення російської федерації як одержувач пенсії (пп. 8 п.2.1 Порядку № 22-1). Право на призначення пенсії може бути переглянутим при повторному зверненні та наданні документів про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації та відповідною заявою про відсутність громадянства російської федерації. З 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Листом від 01.02.2024 № 2300-0207-8/7985 відповідач-1 повідомив позивача про зазначені у рішенні від 29.01.2024 № 96 підстави відмови у призначенні (поновленні) пенсії за віком.

Дії та рішення відповідачів позивач вважає протиправними, а тому за захистом своїх прав, свобод та інтересів звернувся до суду з цим позовом.

Під час вирішення спору по суті суд зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, визначає Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058).

Статтею 8 Закону № 1058 передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням та порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058 можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Підстави для припинення виплати пенсії визначені у частині першій статті 49 Закону № 1058 (у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), а саме: виплата пенсії припиняється, за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати (ч. 2 ст. 49 Закону № 1058).

Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 у справі № 243/5451/17 зазначив, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною 1 статті 49 Закону, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Аналіз положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування свідчить, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Суд встановив, що спірне рішення та відзиви на позов відповідачів не містять посилань про наявність підстав, визначених статтею 49 Закону № 1058 для припинення позивачу виплати пенсії.

Таким чином відмовивши у поновленні позивачу пенсії, за відсутності передбачених законами України підстав для її припинення, відповідач порушив право останнього на її отримання.

У свою чергу, не встановлення причин закриття виплати пенсії, як на обставину з якою відповідач-2 пов`язує відсутність права на поновлення пенсії позивача, на переконання суду не може слугувати обґрунтованою та достатньою підставою для відмови у поновленні пенсії позивача, оскільки у спірних правовідносинах саме на органи Пенсійного фонду покладено обов`язок із нарахування та виплати пенсії, відтак і про підстави припинення її виплати органам Пенсійного фонду має бути відомо.

Щодо посилань відповідача-2 на відсутність підстав для поновлення виплати пенсії позивача за відсутності документа про те, що позивач не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення російської федерації як одержувач пенсії, то суд вважає такі посилання необґрунтованими виходячи з такого.

Особливості виплати пенсій мешканцям АР Крим, які проживають на території АР Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від пенсійного фонду Російської федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській федерації регулюються Порядком виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м. Севастополя, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 234 від 02.06.2014.

Згідно з даним Порядком особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред`являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально.

Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів російської федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку.

Відповідно до пп. 9 п. 2.1 Розділу ІІ Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації). Орган, що призначає пенсію, додає одержаний на запит документ про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення Російської Федерації як одержувач пенсії.

Тобто необхідність подання доказів відсутності громадянства російської федерації та не перебування на обліку в органах пенсійного забезпечення російської федерації, як одержувача пенсії стосується осіб, які проживають на тимчасово окупованій території у АР Крим. Разом з тим, оскільки наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що позивач з 24.11.2016 та на станом на час виникнення спірних правовідносин зареєстрований та проживає у Черкаській області, суд доходить висновку, що позивач не належить до вказаної категорії осіб, та як наслідок про відсутність підстав для надання ним вищевказаних документів.

Із вказаних підстав суд вважає необґрунтованими підстави для відмови позивачу у поновленні виплати пенсії та вважає їх такими, що суперечить принципам, закріпленим у Конституції України, та підставам, наведеним у Законі України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Суд зазначає, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Пічкур проти України, пунктом 54 якого зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном, та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров?я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини, Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією.

Суд зазначає, що відсутність інформації щодо отримання позивачем пенсії та строків її виплати не є підставою для відмови у призначенні (поновленні) виплати пенсії, яка була раніше призначена з 2010 року, виплата якої була припинена з 2014 року, та враховуючи подану позивачем заяву від 22.01.2024, пенсійний орган зобов`язаний здійснити їх перевірку та винести обґрунтоване рішення відповідно до норм діючого законодавства.

Вказані висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду викладені у постанові від 22.09.2021 по справі № 308/3864/17, відповідно до якої відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позивач має право на поновлення та виплату пенсії за віком, що призначена йому у 2010 році відповідно до положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із дати звернення щодо її поновлення (22.01.2024).

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-2 про відмову у призначенні пенсії за віком від 29.01.2024 № 96.

Під час обрання способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Суд врахував, що згідно до п. 4.2 Порядку 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Відповідно до п. 4.10 Порядку 22-1 після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, для здійснення виплати пенсії.

Таким чином, у спірних правовідносинах прийняття рішення про призначення (поновлення) пенсії має здійснюватись структурним підрозділом органу пенсійного фонду, на який за принципом екстериторіальності розподілено заяву пенсіонера. При цьому, нарахування та виплату пенсії має здійснювати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області за місцем проживання позивача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у цьому випадку належить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (як орган, який прийняв протиправне рішення) прийняти рішення про поновлення позивачу пенсії, призначеної відповідно до Закону № 1058, із 22.01.2024.

При цьому, у задоволенні частини позовних вимог до відповідача-1 належить відмовити, оскільки, як встановлено вище, відповідач лише повідомив про підстави відмови у призначенні пенсії, визначені рішенням відповідача-2. При цьому, лист не є індивідуальним актом у розумінні статті 4 КАС України та не порушує прав позивача, а носить виключно інформаційний характер.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а вимоги такими, що належить задовольнити частково.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 139 вказаного Кодексу при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України Про судовий збір та не надав доказів понесення інших судових витрат, то підстави для їх розподілу відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 29.01.2024 № 96 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області прийняти рішення про поновлення ОСОБА_1 з 22.01.2024 пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

1) позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 );

2) відповідач-1 Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18002, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, );

3) відповідач-2 Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (29013, м. Хмельницький, вул. Гната Чекірди, 10, ).

Рішення складене у повному обсязі та підписане 08.07.2024.

Суддя Василь ГАВРИЛЮК