Справа № 460/27854/23
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2024-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/27854/23 пров. № А/857/7842/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року (ухвалене головуючим суддею Зозулі Д.П. в м. Рівне) у справі № 460/27854/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила:

визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №03 від 23.11.2023 щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2023 №1058-VI відповідно до заяви від 20.11.2023, через відсутність страхового стажу роботи 15 років, та відповідно 20 років, та не зарахування до страхового стажу роботи періодів роботи на території російської федерації з 08.01.1992 по 30.11.1998, з 01.12.1998 по 31.12.2002, з 03.01.2003 по 31.10.2023, з 03.11.2003 по 30.07.2004, з 02.08.2004 по 28.02.2006, з 01.03.2006 по 22.06.2007, з 30.08.2007 по 21.12.2007, з 19.06.2008 по 23.09.2008, з 24.09.2008 по 29.06.2009, з 16.11.2009 по 16.06.2010 та з 27.07.2010 по 01.04.2015 згідно трудової книжки позивача НОМЕР_1 заповненій від 30.07.1977;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати позивачу до страхового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком згідно із ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2023 №1058-VI періодів роботи на території російської федерації з 08.01.1992 по 30.11.1998, з 01.12.1998 по 31.12.2002, з 03.01.2003 по 31.10.2023, з 03.11.2003 по 30.07.3004, з 02.08.2004 по 28.02.2006, з 01.03.2006 по 22.06.2007, з 30.08.2007 по 21.12.2007, з 19.06.2008 по 23.09.2008, з 24.09.2008 по 29.06.2009, з 16.11.2009 по 16.06.2010 та з 27.07.2010 по 01.04.2015 згідно трудової книжки позивача НОМЕР_1 заповненій від 30.07.1977;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати пенсію за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2023 №1058-VI, з 20.11.2023.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка за принципом екстериторіальності була розподілена на розгляд Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, яке рішенням №03 від 23.11.2023 відмовлено в призначенні пенсії за віком, оскільки заявник не набув необхідного страхового стажу. Вказує, що пенсійний орган безпідставно не врахував періоди трудової діяльності, що порушує його право на отримання пенсії. З підстав наведених у позові, просив суд позов задовольнити повністю.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області від 23.11.2023 №03 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території російської федерації з 08.01.1992 по 30.11.1998, з 01.12.1998 по 31.12.2002, з 03.01.2003 по 31.10.2023, з 03.11.2003 по 30.07.2004, з 02.08.2004 по 28.02.2006, з 01.03.2006 по 22.06.2007, з 30.08.2007 по 21.12.2007, з 19.06.2008 по 23.09.2008, з 24.09.2008 по 29.06.2009, з 16.11.2009 по 16.06.2010 та з 27.07.2010 по 01.04.2015. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 20.11.2023 та прийняти відповідне рішення за результатом розгляду, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, Головне управління пенсійного фонду України в Рівненській області, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що згідно посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

20.11.2023 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності заяву позивача від 20.11.2023 розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

За результатом розгляду заяви позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області 23.11.2023 прийнято рішення №3 про відмову у призначенні пенсії.

Підставою такої відмови вказано відсутність страхового стажу для призначення пенсії, оскільки страховий стаж особи становить 13 років 04 місяці 02 дні. До страхового стажу не враховано: період роботи в Монгольській народній республіці з 09.11.1983 по 21.09.1986 згідно довідки № ГЗС18 від 22.06.1988, оскільки в довідці відсутні накази; період з 09.11.1983 по 16.01.1989 та з 17.01.1989 по 30.09.1990 згідно довідок №903 від 28.06.1989 та №2/581 від 05.08.2013, оскільки до електронної пенсійної справи долучена скан-копія копії довідок; період роботи у російській федерації з 01.01.1992 по 30.11.1998, з 01.12.1998 по 31.12.2002, з 03.01.2003 по 31.10.2002, з 03.11.2003 по 30.07.2004, з 02.08.2004 по 28.02.2006, з 01.03.2006 по 22.06.2007, з 30.08.2007 по 21.12.2007, з 19.06.2008 по 23.09.2008, з 24.09.2008 по 29.06.2009, з 16.11.2009 по 16.06.2010, та з 27.07.2010 по 01.04.2015, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припиняє участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Пенсії громадянам, які працювали на території російської федерації призначаються на умовах, визначених Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» при цьому до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РРФСР від 31.12.1991.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-ІV).

Спірні правовідносини врегульовані Законом №1058-IV, яким визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг.

Відповідно до ст. 1 Закону №1058-IV, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною 4 ст. 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, періоди роботи з 01.01.1992 по 01.04.2015 позивачу не зараховані з підстав припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Відповідно до вимог ст. 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно абз. 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Також слід врахувати численну та усталену практику Верховного Суду (постанови від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №480/12392/16-а, від 31.10.2019 у справі №226/1994/17), який при розгляді аналогічних спорів неодноразово вказував на те, що відповідно до ст. 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним засадам у сфері соціального захисту. Тому особа не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством, на якому вона працює.

Відповідно до вимог ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Частиною 1 ст. 24 Закону №1058 визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст. 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п.п. 2 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1, до заяви для призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637. За період роботи, починаючи з 01.01.2004, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку, надає структурному підрозділу, відповідальному за призначенця пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою згідно з додатком 1 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 №10-1, а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 цього Положення.

Відповідно до п. 1 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у п. 3 Порядку №637.

Відповідно до записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 30.07.1977 ОСОБА_1 :

запис за №10 від 08.01.1992 року - прийнята в ЖКО на посаду бригадира в Комбінат залізнодорожних виробів;

запис за №12 від 30.11.1998 - звільнена за власним бажанням ст. 31 КЗОТ РФ;

запис за №13 від 01.12.1998 - прийнята в якості робітника цеху переробки м`ясних туш в ТОВ «Чистий продукт»;

запис за №14 від 14.08.2002 - переведена на посаду обвалювальника в котлетний цех №1;

запис за №15 від 31.12.2002 - звільнена в порядку переводу в ТОВ «Любава» п. 5 ст. 77 ТК РФ;

запис за №16 від 03.01.2003 - прийнята обвалювальником відділу по виготовленню котлет в порядку переводу з ТОВ Чистий продукт» по трудовому договору;

запис за №17 від 09.04.2003 - переведена завідуючою складом дільниці по виготовленню ковбас;

запис за №18 від 31.10.2003 - звільнена в порядку переводу в ТОВ «Обшаровська птахофабрика» згідно п. 5 ст. 77 Трудового Кодексу Російської Федерації;

запис за №19 від 03.11.2003 - прийнята в ТОВ «Обшаровська птахофабрика» завідувачем складу в цех переробки м`яса по трудовому договору в порядку переводу із ТОВ «Любава»;

запис за №20 від 30.07.2004 - звільнена в порядку переводу в ТОВ «Гардарика», п. 5 ст. 77 Трудового Кодексу Російської Федерації;

запис за №21 від 02.08.2004 - прийнята в ТОВ «Гардарика» завідувачем складу в цех про по переробці м`яса в порядку переводу з ТОВ «Обшаровська птахофабрика»;

запис за №22 від 28.02.2006 - звільнена в порядку переводу в ТОВ «Ципочка» п. 5 ст. 77 Трудового Кодексу Російської Федерації;

запис за №23 від 01.03.2006 - прийнята в ТОВ «Ципочка» завідувачем складу в цех по переробці м`яса в порядку переводу із ТОВ «Гардарика»;

запис за №24 від 22.06.2007 - звільнена за власним бажанням п. 3 ст. 77 Трудового Кодексу Російської Федерації;

запис за №25 від 30.08.2007 - прийнята в цех різноробочою в ВАТ «Кондитерське об`єднання «Росія» - ВАТ КО «Росія»;

запис за №26 від 21.12.2007 - звільнена за згодою сторін п.1 ст. 77 Трудового Кодексу Російської Федерації;

запис за №27 від 19.06.2008 - прийнята на посаду маркивщицею, клипсовщицею, гладильницею на центральний склад в ТОВ «Самара-ритейл»;

запис за №28 від 23.09.2008 - звільнена за власним бажанням по ст. 3 ст. 77 Трудового Кодексу Російської Федерації;

запис за №29 від 24.09.2008 - прийнята на посаду маркивщицею, клипсовщицею, гладильницею на центральний склад в Приволжський філіал ВАТ «БНС Груп»;

запис за №30 від 29.06.2009 - звільнена за згодою сторін. 1 ч. 1 ст. 77 Трудового Кодексу Російської Федерації;

запис за №31 від 16.11.2009 - прийнятий на посаду сторожа в ТОВ «Селен»;

запис за №32 від 01.02.2010 - переведена на посаду швачки;

запис за №33 від 16.06.2010 - звільнена за бажанням працівника 3 ст. 77 Трудового Кодексу Російської Федерації;

запис за №34 від 27.07.2010 - прийнята на посаду продаж в ЗАТ «ТАНДЕР» філія в м.Самара;

запис за №35 від 01.04.2015 - звільнена за бажанням працівника 3 ст. 77 Трудового Кодексу Російської Федерації.

Підтвердженням того, що позивач працювала та має стаж на території Російської Федерації після 01.01.1992 року є також наступні документи:

Архівна довідка №22/1772-н від 02.10.2013 з перекладом на українську мову, видана на ім`я позивача, відповідно до змісту якої згідно наказу начальника 91 КЕВ №171-к від 30.11.1998 значиться - звільнити з 30.11.1998 ОСОБА_1 з посади чергової по гуртожитку за власним бажанням ст. 31 КЗП РФ.

Архівна довідка №22/1773-п від 02.10.2013 з перекладом згідно якої ОСОБА_1 працювала на 81 КЗВ на посаді чергової гуртожитку і отримувала заробітну плату за періоди 1994-1998 років.

Отже, як записами в трудовій книжці, так і додатковими документами підтверджено, що саме в ці періоди позивач була працевлаштована та із заробітку були сплачені відповідні внески.

Таким чином, відповідачем неправомірно відмовлено у включені до страхового стажу періодів роботи позивача на підприємствах, розташованих на території російської федерації з 08.01.1992 по 30.11.1998, з 01.12.1998 по 31.12.2002, з 03.01.2003 по 31.10.2023, з 03.11.2003 по 30.07.3004, з 02.08.2004 по 28.02.2006, з 01.03.2006 по 22.06.2007, з 30.08.2007 по 21.12.2007, з 19.06.2008 по 23.09.2008, з 24.09.2008 по 29.06.2009, з 16.11.2009 по 16.06.2010 та з 27.07.2010 по 01.04.2015.

Відтак, враховуючи надані позивачем для призначення пенсії документи, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, про протиправність відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в призначенні пенсії.

Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком позивачу, суд виходить з наступного.

Статтею 58 Закону України №1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення, перерахунку пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати пенсію позивача.

Також, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до абз. 2 ч. 4 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта і владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У постанові Верховного Суду України від 24.11.2015 в справі №816/1229/14 зазначено, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення, розрахунок, перерахунок пенсії, суд дійшов до висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути по суті заяву про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 від 20.11.2023, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 460/27854/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар