Справа № 755/8734/24
Суддя: Катющенко В. П.
Дата ухвалення: 2024-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №:755/8734/24
Провадження №: 2-а/755/128/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" червня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі: головуючого судді - Катющенко В.П., розглянувши за правилами спрощеного провадження, без виклику сторін, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі., -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати незаконною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2167092 від 17.05.24 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн., а провадження у справі закрити; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.05.2024 рухався на власному автомобілі Honda Civic д.н. НОМЕР_1 проспектом Соборності у м. Києві у напрямку мосту ім. Патона. Рух був дуже щільний, «пробка» на проспекті Соборності стояла від перехрестя проспекту з вулицею Березняківською до мосту імені Патона. Перед в`їздом на міст перед його автомобілем зупинився інший автомобіль, який він об`їхав та почав вивертати вліво для руху на міст Патона. В цей час лейтенант УГІП у м. Києві ОСОБА_2 жезлом вказав на необхідність зупинитися, що позивачем було зроблено. Інспектор представився, попросив посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію ТЗ та повідомив, що позивач порушив вимоги дорожнього знаку 5.16., а тому буде притягнутий до відповідальності за ч. 1ст.122 КуПАП у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. Вказав інспектору, що нічого не порушував та буде оскаржувати його постанову. На це інспектор повідомив, що оскільки позивач буде оскаржувати постанову, то до нього буде застосовано штраф у розмірі 510,00 грн. вже за ч.2 ст.122 КуПАП. Однак, сам складати постанову та розглядати справу не став, а дав розпорядження це зробити рядовій УПП ОСОБА_3 , яка не бачила факту ймовірного порушення позивачем ПДР та не чула попередньої розмови між позивачем та лейтенантом ОСОБА_2 . Тому рядова ОСОБА_3 при «розгляді» справи про адміністративне правопорушення керувалася не доказами, а тим, що їй нашіптував на вухо лейтенант ОСОБА_2 . При цьому, перепитувала лейтенанта чому позивача необхідно притягнути до відповідальності саме за ч.2 ст.122 КуПАП. Через кілька хвилин рядова ОСОБА_3 надала позивачу постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА №2167092 від 17.05.24, згідно з якою позивач порушив п. 11 ПДР, а саме: 17.06.2024 10.07.36 м. Київ, міст ім. Патона, водій, керуючи ТЗ, порушив правила розташування ТЗ, а саме здійснив рух прямо зі смуги, рух по якій дозволений лише праворуч та яка позначена дор. знаком 5.16 «Напрямки руху по смугах», чим порушив п. 11 ПДР. Вважає вказану постанову відверто незаконною, а дії лейтенанта та рядової УПП явним зловживанням службовим становищем. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах. В порушення вказаних норм, рядова ОСОБА_3 не досліджувала ніяких доказів, а формально заповнювала постанову відповідно до вказівок, які їй нашіптував на вухо лейтенант ОСОБА_2 . Дорожній знак 5.16 «Напрямки руху по смугах» як на мосту імені Патона, як про це вказано в оскаржуваній постанові, так і перед в`їздом на міст, взагалі відсутній. Перед в`їздом на міст дійсно є знак 5.18, але він встановлений лише на самому повороті. За 50-100 м. до повороту, як передбачає ДСТУ, цього знаку немає, а тому зрозуміти, що права смуга руху призначена лише для руху направо можливо лише на самому повороті, а тому вчасно змінити смугу при інтенсивному русі неможливо.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.06.2024 було відкрито провадження у цій справі, яку призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін та призначено розгляд справи на 28.06.2024, відповідачам роз`яснено процесуальне право подати відзив на позовну заяву у строк не пізніше дати розгляду справи.

Ухвалу суду про відкриття провадження по справі в електронному вигляді 20.06.2024 було направлено на електронну пошту сторін та того ж дня доставлено адресатам.

21.06.2024 до суду від представника позивача ОСОБА_1 - Чайковського О.М. надійшло клопотання по приєднання доказів.

26.06.2024 до суду від представника позивача ОСОБА_1 - Чайковського О.М. надійшла заява про стягнення судових витрат з відповідача.

Будь-яких заяв по суті справи від учасників справи до суду не надійшло, відповідач не скористався правом на подання відзиву.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За нормою п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Рішення відповідача - постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, є правовим актом індивідуальної дії.

Як убачається з матеріалів справи, 17.05.2024 рядовим поліції 1 взводу 1 роти 1 батьльйону 2 полку Управління патрульної поліції у м. Києві Лавровою Олександрою Сергіївною відносно позивача було складено постанову серії ЕНА № 2167092 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, згідно з якою на ОСОБА_1 було накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Зі змісту вказаної постанови убачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 17.05.2024 10:07:36 м. Київ, міст ім. Патона, керуючи ТЗ порушив правила розташування ТЗ, а саме здійсним рух прямо зі смуги рух по якій дозволений лише праворуч та яка позначена дорожнім знаком 5.16 «Напрямки руху по смугах», чим порушив п. 11 ПДР - порушення розташування ТЗ на проїжджій частині

Зазначена постанова судом перевірялась на предмет дотримання суб`єктом владних повноважень принципів правомірної адміністративної поведінки, а саме, чи прийнято рішення обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, що унормовані в Постанові Кабінету Міністрів України «Про правила дорожнього руху», яку затверджено постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306.

Відповідно до п. 2.9.д. Розділу 2 Обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів Правил дорожнього руху України для забезпечення безпеки дорожнього руху водієві забороняється: під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

Частина 2 ст. 122 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Згідно з положеннями ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, оспорювана постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху складена відповідачем не в автоматичному режимі.

Статтею 283 КУпАП передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Постанова по справі про адміністративне правопорушення підписується посадовою особою, яка розглянула справу.

За приписами ст.ст. 258, 283 КУпАП у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський може виносити постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Дане правило міститься в п. 1 розділ ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом МВС України 07.11.2015 № 1395 (далі - Інструкція № 1395), зокрема справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Водночас ч. 5 ст. 258 КУпАП передбачено, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Правопорушення (у разі його вчинення) повинно бути належним чином зафіксоване. Відсутність протоколу про адміністративне правопорушення повинна компенсуватись іншими належними та допустимими доказами вчинення правопорушення, оскільки протокол є, зокрема, не лише засобом фіксації вчинення правопорушення, а й доказом дотримання (недотримання) посадовою особою, яка його складає, процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Як роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», з подальшими змінами та доповненнями, зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилається правопорушник, чи висловлених останнім доводів (абз. 4 п. 24 Постанови).

Так, із оскаржуваної постанови убачається, що у розділі 7 «До постанови додаються» відповідачем зазначено: «відео в архіві», разом із тим, оскільки відповідачем не було подано до суду відзиву на позовну заяву у встановлений судом процесуальний строк, а також будь-яких інших заяв по суті справи, у тому числі клопотань про долучення доказів, що вказує на відсутність у матеріалах справи жодних доказів, на підставі яких посадовою особою винесено постанову про накладення адміністративного стягнення.

У той же час, позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог до суду було надано Схему розташування дорожніх знаків по просп. Соборності, поблизу виїзду на м. ім. Патона у місті Києві згідно загальноміської бази даних дислокації ТЗРДР станом на 06.05.2024 (далі - Схема).

З наданої до суду Схеми убачається, що по просп. Соборності, поблизу виїзду на м. ім. Патона у місті Києві встановлені дорожні знаки із зазначенням напрямку руху по смугах, зокрема на зазначеній ділянці встановлені дорожні знаки 5.18. При цьому, оскаржувана постанова складена з посиланням на порушення ОСОБА_1 дорожнього знаку 5.16.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненням особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та ін.

При цьому, відповідачем не надано суду жодного доказу щодо правомірності дій посадової особи при притягненні позивача до адміністративної відповідальності, необґрунтованості позовних вимог тощо.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права чи свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Судом встановлено, що під час складання поліцейським постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, не були досліджені докази, чим грубо порушено ст.ст. 278, 279 КУпАП.

На підтвердження вчинення позивачем правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху відповідачем не надано будь-яких доказів, в тому числі фото- або відео-доказів, що свідчить про відсутність доказів на підтвердження наявності в діях позивача порушення Правил дорожнього руху і відповідно наявності в його діях складу адміністративного правопорушення.

У той же час, позивач довів належними доказами про відсутність в його діях порушення Правил дорожнього руху, а саме: п. 11 Правил дорожнього руху, оскільки надав до суду Схему, з якої вбачається відсутність дорожнього знаку 5.16 на тій ділянці руху, яка вказана у постанові та за порушення якого позивача було притягнуто до відповідальності, що свідчить про обґрунтованість вимог позивача.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, оцінивши наявні у справі докази в розрізі пред`явлених позовних вимог в розрізі даного спору, суд доходить висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , шляхом скасування постанови від 17.05.202 серії ЕНА № 2167092 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого.

Положеннями ст. 139 КАС України передбачено стягнення судових витрат стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Згідно з пунктами 6, 7 статті 134 КАСУ у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 по справі № 820/4263/17.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Факт надання адвокатом послуг позивачу підтверджується договором про надання (правової) правничої допомоги № 03/05/24 від 19.05.2024, актом про надання послуг за договором № 03/05/24 про надання (правової) правничої допомоги від 19.05.2024; квитанцією до прибуткового касового ордера № 19/05 від 19.05.2024.

Витрати на правову допомогу адвоката згідно акту про надання послуг за договором № 03/05/24 про надання (правової) правничої допомоги від 19.05.2024 складають 10 000,00 грн.

Відповідачем стосовно позовних вимог у цій частині будь-яких заперечень подано не було, як і відзиву на позовну заяву, у строки передбачені ухвалою про відкриття провадження у справі.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 686/28627/18 від 27.07.2022 зазначено, що Верховний Суд зауважує, що правовідносини щодо домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах яких розглядаються питання щодо зобов`язання про сплату та строки сплати.

Враховуючи обставини справи, характер спірних правовідносин, а також те, що справа, що розглядається, відноситься до справ незначної складності, на підтвердження обставин щодо предмету доказування представником позивача було надано відповідні підтверджуючі докази, суд дійшов висновку, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 10 000,00 грн. є обґрунтованою, відтак вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України стягненню за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір у розмірі 605,60 грн, сплачений позивачем при зверненні до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 251, 276, 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року № 1395, п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», Правилами дорожнього руху України, ст. ст. 5, 19, 20, 72, 77, 90, 134, 241, 242, 243, 244, 246, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Департаменту патрульної поліції (код в , вул. Федора Ернста, 3, м. Київ) про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - задовольнити частково.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 2167092 від 17.05.2024, винесену рядовою поліції 1 взводу 1 роти 1 батальйону 2 полку Управління патрульної поліції у м. Києві Лавровою Олександрою Сергіївною щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 2 ст. 122 КУпАП - скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю у діях особи події та складу адміністративного правопорушення - закрити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції України сплачений судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції України витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: