Справа № 240/25455/23
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2024-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/25455/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шимонович Р.М.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

04 липня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Курка О. П. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, у якому просила:

- визнати протиправною відмову Управління державної міграційної служби України в Житомирській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

- зобов`язати Управління державної міграційної служби України в Житомирській області прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

В обґрунтування позову зазначено, що відмова відповідача у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства, оформлена листом № С-43/6/1801-23/1801.2/121-23 від 21.07.2023 є протиправною, оскільки відповідач не надав належної оцінки факту наявності у позивача незалежних від неї причин неможливості отримати документ про припинення громадянства російської федерації, у зв`язку із введенням воєнного стану на території України та розривом дипломатичних стосунків з російською федерацією, що призвело до припинення роботи всіх дипломатичних установ рф на території України на невизначений термін, а також відсутністю у позивача реальної можливості отримати документ про припинення громадянства російської федерації через дипломатичні установи рф в інших країнах, що фактично свідчить про нездійснення такої процедури та порушення права позивача на подання відповідної декларації, передбаченого ч.5 ст.9 Закону України "Про громадянство України".

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправною відмову Управління державної міграційної служби України в Житомирській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Зобов`язано Управління державної міграційної служби України в Житомирській області прийняти декларацію ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) та витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. (сім тисяч гривень 00 копійок).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що подання декларації про відмову від іноземного громадянства взаємопов`язано з наявністю незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства: декларація подається лише в тих випадках, коли існують причини, які передбачені, зокрема, у ст.8 Закону №2235-ІІІ, що не враховано судом першої інстанції при вирішенні спору.

19.03.2024 від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому адвокат просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача в повному обсязі, з огляду на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 03.05.2022 року ОСОБА_1 отримала тимчасове посвідчення громадянина України з терміном дії до 22 грудня 2023 рок припинити громадянство рф.

При зверненні із заявою про набуття громадянства позивачка зобов`язалася протягом 2 років з моменту набуття громадянства припинити громадянство російської федерації відповідно до вимог Закону України "Про громадянство України" та надати документи на підтвердження припинення громадянства російської федерації.

З метою отримання інформації щодо виходу з громадянства рф позивачка зверталася до міністерства закордонних справ російської федерації, проте у відповіді від 08.06.2023 року міністерство закордонних справ російської федерації зазначило, що консульський прийом громадян зупинено на невизначений термін у зв`язку з воєнними діями і відповідно для виходу з громадянства рф ОСОБА_1 потрібно звернутися із заявою в консульство рф в Україні після відновлення роботи консульських установ рф на території України. Крім цього, з відповіді вбачається, що процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації для осіб, які постійно проживають на території України, не здійснюється, а оформити такий вихід па території іншої держави можливо виключно у випадку, наявності документів, які підтверджують право на проживання в цій державі.

Задля отримання відповідного документу про припинення громадянства російської федерації ОСОБА_1 зверталася до консульства рф в Німеччині, Литві та Румунії, проте отримувала відповіді щодо неможливості подачі нею документів до цих консульств через відсутність у неї дозволу на проживання на території цих країн.

У червні 2023 року позивачка звернулася до відповідача з листом, у якому просила прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства та вказала на неможливість отримання нею документа про отримання іноземного громадянства рф. Разом із супровідним листом було подано: декларацію про відмову від іноземного громадянства, копію відповіді рф на запит від 08.06.2023 року, копію відповіді посольства рф в Румунії від 07.06.2023 року, копію переписки з посольством рф в Німеччині від 06.06.2023 року, копію переписки з посольством рф в Литві від 12.06.2023 року

Листом № С-43/6/1801-23/1801.2/121-23 від 21.07.2023 відповідач повідомив про невиконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо припинення громадянства рф та доведення причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства.

Позивач вважаючи вказану відмову протиправною, звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-III (далі - Закон №2235-III в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону №2235-III громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Положеннями статті 6 Закону №2235-III закріплено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до акону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (частина 1 статті 8 Закону №2235-ІІІ).

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2235-III іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

При цьому, зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (частина 1 статті 1 Закону №2235-III).

Відповідно до частини 8 статті 8 Закону №2235-III особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.

Декларацією про відмову від іноземного громадянства є документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав (частина 1 статті 1 Закону №2235-III).

Частиною 1 статті 9 Закону №2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

За правилами пункту 2 частини 2 статті 9 Закону №2235-III однією з умов прийняття до громадянства України, зокрема, є подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок).

Зазначений Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно пункту 119 розділу V Порядку особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Таким чином, відповідно до законодавства України, особи які набули громадянство України та отримали тимчасову посвідку, мають подати документи про припинення іноземного громадянства.

З аналізу правових норм, слідує, що документ про припинення іноземного громадянства видається консульською установою, посольством тієї держави, громадянство якої особа виявила бажання припинити.

З матеріалів справи встановлено, що позивача у супровідному листі, який подано разом з декларацією відповідачу та в позовній заяві зазначала, що на виконання свого обов`язку припинити громадянство рф позивач хотіла звернутися до посольства рф в Україні. Однак, у зв`язку із війною, розпочатою російською федерацією в Україні, діяльність російських закордонних установ в Україні була зупинена з 24 лютого 2022 на невизначений строк. Через припинення роботи посольства рф в Україні подання та отримання будь-яких документів найближчим часом є неможливим. Тому, ОСОБА_1 з об`єктивних причин не може звернутися до уповноважених органів рф із клопотанням про припинення її громадянства російської федерації та отримати документ про вихід.

Вищезазначене свідчить про наявність незалежної від позивача причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства та, відповідно, права на подання декларації замість документа про припинення громадянства рф.

Згідно чинного в рф законодавства, можливість подати заяву про вихід з громадянства рф в третій державі можливо виключно за умови, що заявник має право на проживання в цій державі.

Зокрема, у відповіді мзс рф від 08.06.2023 №15614/кд-гр зазначається, що діяльністю російських закордонних установ в Україні призупинена з 24 лютого 2022 року і відповідно консульський прийом громадян не ведеться. При цьому, як зазначає в листі мзс рф з питанням виходу з громадянства рф ОСОБА_1 вправі звернутися в російські закордонні установи в країні постійного проживання (в Україні) після відновлення їх діяльності або в російські закордонні установи в третій країні при наявності у ОСОБА_1 документу, який підтверджує дозвіл уповноваженого органу іноземної держави на проживання в даній країні.

Отже, мзс рф в своєму листі підтвердило, що російські установи не функціонують на території України і що здійснити вихід з громадянства рф на території України можна лише після відновлення їх роботи. При цьому, мзс рф зазначає, що здійснити вихід з громадянства рф в третій країні можна лише за наявності відповідно дозволу на проживання на території третьої країни, акцентуючи, що такий дозвіл не повинен бути пов`язаний з наданням тимчасового притулку або здійсненням трудової чи навчальної діяльності.

При цьому, посилання апелянта на довідку, яку було ним подано разом із відзивом, з посиланням на те, що громадянами рф, які набувають громадянство України під час дії воєнного стану в Україні, здійснено процедуру виходу з громадянства рф з наданням довідки про вихід з громадянства рф на виконання взятого зобов`язання припинити таке громадянство, колдегія суддів відхиляє за безпідставністю, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.32 федерального закону № 62-Ф3 "Про громадянство російської федерації" заява з питань громадянства російської федерації подається за місцем проживання заявника: особою, яка проживає за межами російської федерації і не має місця проживання на території російської федерації, - в дипломатичне представництво чи консульську установу російської федерації.

При цьому пунктом 24 Положення про порядок розгляду питань громадянства російської федерації, затверджене указом президента російської федерації від 14.11.2002 р. № 1325 встановлено, що при виході з громадянства російської федерації на підставі ч.2 ст.19 федерального закону від 31.05.2002 р. № 62-Ф3 "Про громадянство російської федерації" особи, яка проживає на території іноземної держави, заявник надає, в тому числі, документ, підтверджуючий дозвіл уповноваженого органу іноземної держави на проживання на території такої держави (у випадку відсутності таких даних у паспорті заявника).

Відповідний висновок підтверджується і відповіддю мзс рф, а також відповідями посольства російської федерації в Румунії від 07.06.2023 р., посольства російської федерації в Німеччині від 06.06.2023 р., посольства російської федерації в Литві від 12.06.2023 р

Тобто, дозвіл на проживання на території іноземної держави є передумовою для звернення особи до консульської установи рф в третій країні. Це підтверджується як законодавством рф, так і відповідями мзс рф та консульських установ рф на території третіх країн.

В той же час, з долученої відповідачем довідки неможливо встановити чи має особа, якій видано таку довідку, право на постійне проживання в Молдові, що є ключовою обставиною у межах даної справи, зважаючи, що позивач, звертаючись до посольства російської федерації в Румунії від 07.06.2023 р., посольства російської федерації в Німеччині від 06.06.2023 р., посольства російської федерації в Литві не мала оформленого дозволу на постійне проживання у вказаних державах, а тому не мала змоги скористатися їх послугами.

Відтак, зважаючи на те, що представництва або консульські установи російської федерації не проводять свою діяльність на території України, колегія суддів вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції, що у позивачки не було можливості отримати документ про припинення громадянства зазначеної держави.

Таким чином, відповідна ситуація повністю підпадає під врегулювання частиною 5 статті 8 Закону №2235-ІІІ, якою встановлено, що іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач, подаючи декларацію про відмову від іноземного громадянства діяв в межах та відповідно до чинного законодавства, а відтак мала правомірні очікування на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримання ним документу про припинення громадянства російської федерації наразі не є можливим.

Спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Враховуючи вищевказаного, задля ефективного поновлення порушених прав позивача, враховуючи, що листом відповідача від 21.07.2023 позивачці фактично відмовлено у прийняття декларації про відмову від громадянства рф, судом першої інстанції в повній мірі відновлено порушене право позивача шляхом визнання протиправною відмови відповідача у прийнятті у позивачки декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації та зобов`язання відповідача прийняти подану декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

олегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне.

Приписами частини 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частинами 2, 3 ст.134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.134 КАС України).

Згідно із ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.7, 9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

До матеріалів справи на підтвердження складу та розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції представником позивача надано копії: додатку №2 до договору про надання правової допомоги від 02.08.2023 № 02/08/23-1, рахунку-фактури від 19.03.2024 № 19/03/24, опису послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю. від 19.03.2024. З вказаних документів видно, що позивач має оплатити 4000 грн. за правову допомогу, надану адвокатом Тарасенко Д.Ю.

Апеляційний суд, враховуючи складність справи (справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін) та значення справи для сторін, час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг, та їх обсяг, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, дійшов висновку про те, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу управління Державної міграційної служби України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Курко О. П. Боровицький О. А.