Справа № 300/3542/24
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2024-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" липня 2024 р. справа № 300/3542/24
ВСТАНОВИВ:
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем, за відсутності законодавчо визначених повноважень, протиправно прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, якими визначено позивачу податкові зобов`язання за платежами земельний податок з фізичних осіб за 2022 та 2023 роки, оскільки, звільнений від сплати земельного податку, так як використовує земельну ділянку для провадження господарської діяльності. З наведених підстав вважає, що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають до скасування.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.05.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на адміністративний позов, який надійшов на адресу суду 10.06.2024 (а.с.50-52). Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті правомірно, позивачем не надано жодних доказів використання саме земельної ділянки у своїй господарській діяльності, а не об`єктів нерухомості розташованих на ній. Просив в задоволенні позову відмовити.
14.06.2024 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив в якій позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.56,57).
Відповідач своїм правом на подання заперечення, не скористався.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, зазначає таке.
ОСОБА_1 з 13.10.2010 зареєстрований як фізична особа-підприємець і перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС в Івано-Франківській області та з 01.01.2012 є платником єдиного податку 2 групи за ставкою 20% (а.с.9-11).
Основними видами діяльності позивача є : 16.10 лісопильне та стругальне виробництво; 16.23 виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів (а.с.11).
ОСОБА_1 провадить господарську діяльність за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,5583 га з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості та, яка з 2016 року належить позивачу на праві приватної власності (а.с.18).
На зазначеній земельній ділянці розміщені такі об`єкти нерухомості: пилорама з обладнанням, склад-піднавіс для зберігання сировини, офісні, складські та побутові приміщення, сушильна камера для деревини тощо (а.с.19).
Вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Статтею 269 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.
Відповідно до статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Пунктом 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України встановлено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
Статтею 285 Податкового кодексу України визначено, що базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).
За змістом пункту 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до положень підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
Отже, платник земельного податку звільняється від його сплати за сукупності таких умов: 1) має бути зареєстрований як платник єдиного податку першої - третьої груп; 2) земельна ділянка використовується у провадженні господарської діяльності. При цьому використання земельної ділянки у провадженні господарської діяльності має бути реальним.
Натомість, згідно з пунктом 1 статті 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані, серед іншого, забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
Цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку (підпункт 14.1.261 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Як зазначалось судом вище позивач з 01.01.2012 є платником єдиного податку 2 групи за ставкою 20%, основними видами діяльності якого є : 16.10 лісопильне та стругальне виробництво; 16.23 виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів та провадить господарську діяльність за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,5583 га з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості та, яка з 2016 року належить позивачу на праві приватної власності.
При цьому, жодних доказів, які б підтверджували зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки матеріали справи не містять.
Отже, суд доходить висновку, що у позивача відсутній обов`язок зі сплати земельного податку на підставі положень підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України.
Окремо слід зазначити, що відповідачем при складанні оскаржуваних податкових повідомлень-рішень зазначено адресу об`єкта оподаткування, яка відповідає адресі зареєстрованого місця проживання позивача АДРЕСА_2 , а не адреса місцезнаходження земельної ділянки згідно якої визначено податкові зобов`язання зі сплати земельного податку. На думку суду, зазначена обставина також вказує на наявність підстав для скасування зазначених податкових повідомлень-рішень, як таких, що містять недостовірну інформацію.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Документально підтвердженими витратами позивача є витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн., згідно квитанції від 03.05.2024 (а.с.5).
Як наслідок, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 гривень.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ВИРІШИВ:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Матуляк Я.П.