Справа № 380/5467/24
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2024-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2024 року справа № 380/5467/24
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просить :

визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №90 від 11.12.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу в галузі охорони здоров`я періоди роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 згідно трудової книжки НОМЕР_1 в подвійному розмірі та призначити пенсію за вислугу років згідно п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення з 08.12.2023.

В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що проживала та працювала лікарем в Автономній Республіці Крим, з 2014 пенсійний фонд російської федерації призначив та виплачував позивачу пенсію за вислугу років в АР Крим, однак після початку повномаштабного вторгнення росії в Україну фактичний доступ до цих коштів на території України відсутній. Позивач з 10.07.2023 зареєстрована у м. Львові як внутрішньо переміщена особа. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебувала та пенсії не отримувала. 08.12.2023 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років та додала необхідні документи. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №90 від 11.12.2023 позивачу відмовлено у призначенні пенсії, оскільки страховий стаж становить 30 років 0 місяців 14 днів, до страхового стажу не враховано в подвійному розмірі період роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 згідно трудової книжки, оскільки відсутня довідка про відпустки без збереження заробітної плати, відсутні документи про припинення виплати пенсії або про не отримання пенсії за місцем реєстрації в АР Крим та в трудовій книжці міститься запис про звільнення у зв`язку з виходом на пенсію за вислугу років зроблений пенсійним фондом рф. Позивач вважає таке рішення не обґрунтованим та протиправним, звернулась до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 18.03.2024 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами та відповідачу запропоновано надати суду відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк, з дня отримання цієї ухвали.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області надало відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечує повністю. Відповідач зазначив, що відповідно до п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом міністрів України станом на 1 квітня 2015 року не менше 25 років та після цієї дати з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року не менше 26 років 6 місяців. Отже, для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення станом на 10.10.2017 у позивача в наявності має бути 26 років 6 місяців стажу роботи, що дає право на призначення такого виду пенсії. Під час розгляду заяви встановлено, що загальний страховий стаж позивача становить 30 років 00 місяців 14 днів, в той час як спеціальний стаж роботи 22 роки 06 місяців 07 днів. Крім того зазначає, що зареєстроване місце проживання позивача Автономна Республіка Крим, наявність заяви про відсутність громадянства держави-окупанта є обов`язковою умовою для призначення пенсії. також, згідно запису №12 трудової книжки НОМЕР_1 від 10.09.1983 позивача звільнено з роботи з 13.12.2014 у зв`язку з виходом на пенсію по вислузі років. При цьому, на обліку в органах Пенсійного фонду України не перебувала та не перебуває. Таким чином, враховуючи відсутність необхідного спеціального стажу роботи у розмірі 26 років 6 місяців, а також враховуючи відсутність поданої позивачем заяви про відсутність громадянства держави-окупанта та не перебування на обліку в органах пенсійного фонду рф, у Головного управління були відсутні підстави для призначення пенсії за вислугу років. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги заперечує повністю. Відповідач зазначає, що 08.12.2023 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення. Заява ОСОБА_1 розглядалась за принципом екстериторіальності Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №90 від 11.12.2023 Позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Відповідно до п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального захисту незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за Переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, зокрема, станом на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців. Вік заявниці становив 57 років 08 місяців. За результатами розгляду документів доданими до заяви, до страхового стажу ОСОБА_1 зараховано всі періоди. Страховий стаж складає 30 років 00 місяців 14 днів. Спеціальний стаж роботи становить 22 роки 06 місяців 07 днів. В рішенні про відмову від 11.12.2023 зазначено про причини неврахування періоду роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 в подвійному розмірі, відповідно до ст. 60 Закону України Про пенсійне забезпечення, оскільки відсутня довідка про перебування/не перебування у відпустці без збереження заробітної плати. Окрім цього, відповідно до запису №12 трудової книжки НОМЕР_1 від 10.09.1983 звільнення з роботи з 13.12.2014 у зв`язку з виходом на пенсію за вислугу років. Позивач з 2014 року проживала в тимчасового окупованій території АР Крим, що підтверджується відмітками у її паспорті, що свідчить про не зняття позивача з обліку за попереднім місцем проживання, де отримувала пенсію з пенсійного фонду російської федерації. Відповідач зазначив, що у зв`язку із введенням воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України органи ПФУ позбавлені можливості здійснювати запити до органів ПФ РФ про отримання пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації. ПФУ опрацьовується питання призначення пенсій/поновлення раніше призначених пенсій громадянам, які проживали/працювали на території РФ, зокрема, АР Крим та м. Севастополя. При зверненні до пенсійного фонду позивачем не надано атестат про припинення пенсійної виплати в органах пенсійного фонду рф, відповідно на даний час виплата пенсії в рф позивачу не припинена та виплачується, тому відсутні підстави для призначення пенсії. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) документована паспортом громадянина України серія НОМЕР_3 , виданим Залізничним РВ у м. Сімферополі ГУ ДМС України в АР Крим 15.03.2014, зареєстроване місце проживання м. Сімферополь.

ОСОБА_1 з 25.12.2014 призначено пенсію за вислугу років, що підтверджується відомостями трудової книжки НОМЕР_1 від 10.09.1983.

Франківський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради 14.08.2023 видав ОСОБА_1 довідку від 10.07.2013 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до цієї довідки фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 .

08.12.2023 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №90 від 11.12.2023 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років. В рішенні зазначено, що вік заявниці 57 років 08 місяців. Пунктом е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я незалежно від віку, якщо вони мали стаж роботи за спеціальністю на : 01.04.2015 25 років, на 01.01.2016 25 років 6 місяців, на 10.10.2017 26 років 6 місяців. Страховий стаж особи становить 30 років 00 місяців 14 днів. Спеціальний стаж роботи становить 22 роки 06 місяців 07 днів (станом на 28.02.2014). Страховий та спеціальний стаж враховано за всіма наданими документами. Період роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 не враховано у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України Про пенсійне забезпечення, оскільки відсутня довідка про відпустки без збереження заробітної плати. Відповідно до запису №12 трудової книжки НОМЕР_1 від 10.09.1983 звільнення з 13.12.2014 у зв`язку з виходом на пенсію за вислугу років.

Відповідно до п.2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування громадянами України, які проживають на території АР Крим та м. Севастополі і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації.

Жодних документів, які містять інформацію про припинення виплати пенсії або про не отримання пенсії за місцем реєстрації (АР Крим) до заяви не додано. Управлінням прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю документа (атестата) щодо припинення виплати пенсії. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Відповідно до статті 1 Закону України Про пенсійне забезпечення громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно до статті 7 Закону України Про пенсійне забезпечення, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Пунктом е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення (в редакції до 02.03.2015 року) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення (далі - Закон №213-VIII) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції.

Так право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту е вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Однак рішенням Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту а статті 54, статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року №213- VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Конституційний Суд України вказав, що положення п. а ст. 54, ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення зі змінами, внесеними Законом №911-VIII у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у п. а ст. 54 Закону України Про пенсійне забезпечення, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах е, ж ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням ст. ст. 1, 3, ч. 3 ст. 22, ст. 46 Основного Закону України.

Також, Конституційний Суд України зазначив, що положення п. а ст. 54, ст. 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення пункту а статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, суперечать положенням ст. ст. 1, 3, 46 Основного Закону України.

Відповідно до п.2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 року №2-р/2019, положення п. а ст.54, ст.55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 зі змінами, внесеними Законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто зазначені положення Закону України Про пенсійне забезпечення №1788-ХІІ втратили чинність з 4 червня 2019 року.

Таким чином з 4 червня 2019 року при призначенні пенсії за віком необхідно керуватися статтею 55 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції чинній до внесення до неї змін законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 №911-VIII, які визнано неконституційними.

Отже, на день звернення позивача із заявою від 01.01.2024 про призначення пенсії за вислугу років, п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Перелік закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909.

Так, до Переліку віднесено, зокрема: загальноосвітні навчальні заклади, військові загальноосвітні навчальні заклади, музичні і художні школи; міжшкільні навчально-виробничі комбінати; дитячі будинки, дитячі трудові та виховно-трудові колонії; дитячі приймальні пункти і приймальники-розподільники для неповнолітніх, логопедичні пункти і стаціонари, школи-клініки; вищі навчальні заклади І-ІІ рівнів акредитації, професійно-технічні навчальні заклади; шкільні навчальні заклади всіх типів; позашкільні навчальні заклади; бібліотеки; дитячі клініки, поліклініки, лікарні, санаторії, диспансери, будинки дитини, дитячі відділення у лікарнях, санаторіях, диспансерах і установах для виконання покарань.

Разом з тим з матеріалів справи суд вбачає, що відмовляючи в призначенні пенсії позивачеві, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області зазначено, що згідно з пунктом 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники закладів охорони здоров`я незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи станом 01.04.2015 25 років, на 01.01.2016 25 років 6 місяців, на 10.10.2017 26 років 6 місяців.

В свою чергу, в оспорюваному рішенні, відповідач зазначає, що спеціальний стаж ОСОБА_1 складає 22 роки 06 місяців 07 днів та вказує на незарахування певних періодів роботи заявника до такого стажу.

Як встановлено статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.1993 № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, а також архівними установами.

При цьому суд зауважує, що наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до пункту 1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

У пункті 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №637 (далі - Порядок №637) визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (пункт 2 Порядку).

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи (пункт 3 Порядку №637 ).

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17, від 16 травня 2019 року у справі № 161/17658/16-а, від 27 лютого 2020 року у справі №577/2688/17, від 31 березня 2020 року у справі №446/656/17, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 25 лютого 2021 року у справі № 683/3705/16-а.

Відповідно до статті 60 Закону України Про пенсійне забезпечення робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

З даних трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 10.08.1983, довідки від 17.02.2011 №55 виданої Кримська республіканська установа Дитяча клінічна лікарня суд встановив, що позивач з 01.07.1993 по 28.02.2014 працювала на посаді лікаря-реаніматологом в відділенні реанімації новонароджених, дитячим лікарем-анестезіологом.

У довідці від 17.02.2011 №55 також вказано, що позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років та до 6-ти років.

Щодо твердження відповідача про надання довідок про перебування/не перебування у відпустці без збереження заробітної плати для зарахування періоду роботи 01.07.1993 по 28.02.2014, то такі є необґрунтованими, оскільки основним документом що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

В матеріалах справи наявна копія трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 10.08.1983, з якої вбачається, що записи у трудовій книжці виконані чітко, зрозуміло, та в повному обсязі містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені. При цьому, від відповідача відсутні будь-які зауваження щодо заповнення трудової книжки позивача.

Водночас суд зазначає, що органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Таким чином, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії або у зарахуванні відповідного періоду роботи у стаж, що дає право на призначення пенсії.

Відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, відповідач у спірному рішенні зазначив про відсутність інформації, що підтверджує припинення виплати пенсії.

При цьому, пенсійний орган послався на пункт 2.8 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування затвердженого Постановою правління Пенсійного Фонду України № 22-1 від 25.11.2005, а саме: громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави - окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації.

Суд звертає увагу, що позивач є громадянкою України (підтверджується відповідним паспортом), на час звернення до пенсійного органу (грудень 2023 року) позивач не проживає на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (проживає у м. Львові) і звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, а не про поновлення виплати пенсії, а тому відповідач при розгляді заяви ОСОБА_1 дійшов помилкового висновку про необхідність надання останньою до пенсійного органу заяви в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта та документів про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про необхідність визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №90 від 11.12.2023 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав в іншій частині позовних вимог, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи, що ГУПФУ в Одеській області безпідставно не зараховано до спеціального стажу позивача періоду роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 згідно трудової книжки НОМЕР_1 в подвійному розмірі, суд вважає за необхідне зобов`язати ГУПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву позивача від 08 грудня 2023 року про призначення пенсії за вислугу років та зарахувати до спеціального стажу позивача періоду роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 згідно трудової книжки НОМЕР_1 в подвійному розмірі.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11.12.2023 №90 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.12.2023 про призначення пенсії за вислугу років з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та із зарахуванням до спеціального стажу позивача періоду роботи з 01.07.1993 по 28.02.2014 згідно трудової книжки НОМЕР_1 в подвійному розмірі.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяГулкевич Ірена Зіновіївна