Справа № 160/14419/24
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Громадської організації «Платформа Громадський Контроль» до Харківського окружного адміністративного суду, в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Харківського окружного адміністративного суду щодо неналежного розгляду звернення Громадської організації «Платформа Громадський Контроль» від 17.04.2024 р. за №740/24;
- зобов`язати Харківський окружний адміністративний суд розглянути звернення Громадської організації «Платформа Громадський Контроль» від 17.04.2024 р. за № 740/24 відповідно до Закону України "Про звернення громадян та надіти письмову інформацію, яка б містила відповіді на питання зазначені у зверненні.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до відповідача зі зверненням від 17.04.2024 року № 740/24 надати інформацію щодо діяльності Харківського окружного адміністративного суду за період 2023 рік, а також інформацію щодо того, яка кількість позовних заяв була розподілена на кожного суддю суду у період з 01.01.2021 року по 31.12.2023 року (окремо по кожному року). У випадку необхідності надати її шляхом створення окремого документу (таблиці, переліку тощо).
Вважаючи вказану відповідь на звернення позивача неналежною, позивач зазначає про таке.
Відповідач сприйняв відповідне звернення позивача як запит на інформацію, в той час як у зверненні позивач вказав, що подає це звернення в порядку Закону України «Про звернення громадян», а тому вказане звернення залишилося без належної відповіді.
Виходячи із вказаного представник позивача наголосив на тому, що Закони України «Про доступ до публічної інформації» дійсно містить норму, відповідно до якої публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, в той час як Закон України «Про звернення громадян» не містить таких обмежень.
А тому, представник позивача вважає, що чинне законодавство не забороняє суб`єкту звернення просити у ньому (звернені) надати певну інформацію чи документи. На думку представника позивача звернення з подібною вимогою (надання інформації) має бути розглянуто, а інформація і документи мають бути надані, якщо у отримувача звернення є така можливість. При цьому, як вважає представник позивача, формальна «відписка» без дійсного надання запитуваної інформації не може вважатися належним розглядом звернення.
Відтак, враховуючи вказане, представник позивача зазначає, що саме бездіяльність відповідача щодо не надання повної та належної відповіді на звернення Громадської організації «Платформа Громадський Контроль» від 17.04.2024 року за № 740/24 не відповідає положенням законодавства, зокрема порушує ст. 40 Конституції України, ч. 1 ст. 1, ст. 15, ст. 19, ст. 20 Закону України «Про звернення громадян».
05.06.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
В задоволенні клопотання представника Громадської організації «Платформа Громадський Контроль» про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.
20.06.2024 року представником відповідача надано до суду письмовий відзив на позов, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що звернення ГО «Платформа Громадський Контроль» розглянуто в порядку та строки, визначені чинним законодавством України, та відповіді направлено заявнику без порушення термінів. Представник відповідача також зауважив, що Харківський окружний адміністративний суд діяв виключно на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України. Будь-яких охоронюваним законом прав та свобод заявника при розгляді звернень не порушено.
Також представник відповідача зауважив, що приписами статті 3 Закону України "Про звернення громадян" визначено три види звернень: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
А тому, з цих підстав, представник відповідача вважає, що заявник у своєму зверненні запитував та наполягав на наданні йому статистичної інформації, яка ніяким чином не відноситься до зазначених видів звернень вищевказаного Закону, а запитувана заявником інформація в суді не створювалась і, відповідно, не відображалась в будь-яких документах, а порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації визначено у Законі України "Про доступ до публічної інформації".
З огляду на викладене вище представник відповідача вважає, що вимоги ГО "Платформа громадський контроль" є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
01.07.2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві, та зазначено, що відзиви є законодавчо необґрунтованими та такими, що не спростовують доводів, викладених в позовній заяві, як підстави для задоволення позову.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17.04.2024 року Громадська організація «Платформа Громадський Контроль» звернулась до Харківського окружного адміністративного суду із зверненням (вих №740/24) в порядку ст. 1, 3, 14 Закону України «Про звернення громадян» та п. 2 ч.1 ст. 21 Закону України «Про громадські об`єднання», в якому просила надати інформацію, яка б містила відповіді на питання, зазначені нижче, а у випадку необхідності надати її шляхом створення окремого документу (таблиці, переліку тощо) зазначивши:
1. Загальну кількість виключно позовних заяв, які надійшли до суду та були розподілені між суддями суду за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 (із зазначенням ПІБ судді та кількості розподілених позовних заяв). Без урахування матеріалів, оскільки цікавить тільки кількість позовних заяв/справ.
2. Загальну кількість виключно позовних заяв, які надійшли до суду та була розподілені між суддями суду за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 (із зазначенням ПІБ судді та кількості розподілених позовних заяв на кожного судді). Без урахування матеріалів, оскільки цікавить тільки кількість позовних заяв/справ.
3. Загальну кількість виключно позовних заяв надійшла до суду та була розподілена між суддями суду за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 (із зазначенням ПІБ судді та кількості розподілених позовних заяв). Без урахування матеріалів, оскільки цікавить тільки кількість позовних заяв/справ.
4. Середнє навантаження на суддю суду за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 виключно щодо позовних заяв, які було розподілені на суддів? Без урахування матеріалів, оскільки цікавить тільки кількість позовних заяв/справ.
5. Кількість виключно позовних заяв, які надійшли до суду і були розподілені між суддями у 2023 році, шо були залишені без руху (із зазначенням кількості заяв залишених без руху кожним суддею окремо) із зазначенням:
5.1. Кількості виключно позовних заяв, що були залишені без руху загалом? Без урахування матеріалів, оскільки цікавить тільки кількість позовних заяв/справ.
5.2. Кількості виключно позовних заяв, що були залишені без руху і наразі не вирішено питання щодо подальших процесуальних дій? Без урахування матеріалів, оскільки цікавить тільки кількість позовних заяв/справ.
5.3. Кількості виключно позовних зяяв, що були залишені без руху і в подальшому було відкрито провадження по справі? Без урахування матеріалів, оскільки цікавить тільки кількість позовних заяв/справ.
5.5. Кількості виключно позовних, заяв, що були залишені без руху і в подальшому було повернута? Без урахування матеріалів, оскільки цікавить тільки кількість позовних заяв/справ.
6. Кількості виключно позовних заяв, які надійшли до суду і були розподілені між суддями у 2023 році, була повернута суддями (із зазначенням кількості виключно позовних заяв повернутих кожним суддею окремо)? Без урахування матеріалів, оскільки цікавить тільки кількість позовних заяв/справ.
7. Кількості виключно позовних заяв, які надійшли до суду і були розподілені між суддя у 2023 році, була залишена без розгляду (із зазначенням кількості виключно позовних заяв залишених без розгляду кожним суддею окремо)? Без урахування матеріалів, оскільки цікавить тільки кількість позовних заяв/справ.
8. Кількості справ щодо розгляду виключно позовних заяв, які надійшли до суду і були розподілені між суддями у 2023 році, судом було прийнято ухвалу про роз`єднання позовних вимог (із зазначенням кількості справ де було роз`єднано позовні вимоги кожним суддею окремо)? Без урахування матеріалів, оскільки цікавить тільки кількість позовних заяв/справ. 9. Залишку виключно позовних заяв по яким не прийнято жодного процесуального рішення (відкриття провадження/залишена без руху/ повернення/ відмова у відкритті провадження) суддями суду станом на 01.01.2023 та 31.12.2023 (із зазначенням кількості такого залишку у кожного судді окремо)? Без урахування матеріалів, оскільки цікавить тільки кількість позовних заяв/справ.
10. У випадку неможливості (відсутність технічної можливості комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду») сформувати певну запитувану інформацію з застосуванням автоматизованої системи документообігу суду, то надати детальну інформацію про це для можливості вчинення подальших дій щодо впровадження такої можливості.
14.05.2024 року Харківським окружним адміністративним судом розглянуто звернення Громадської організації «Платформа Громадський Контроль» від 17.04.2024 року (вих.№740/24) та зазначено наступне.
Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами і України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Приписами статті 1 Закону України «Про звернення громадян» всі громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової Інформації, посадових осіб із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально- економічних, і політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення цим Законом.
Частиною першою статті 3 Закону України «Про звернення громадян» визначено три види звернень, а саме пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Повідомлено, що запитувана статистична інформація не відноситься до зазначених видів звернень, вищевказаного Закону.
Законом України «Про звернення громадян» урегульовано питання практичної реалізації особою наданого їй Конституцією України права вносити до органів державної влади, об`єднання громадян, відповідно до їх статуту, пропозиції про поліпшення їхньої діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних громадських органів.
Відтак, відповідачем зазначено, що позитивно вирішити питання 1-10, порушені у зверненні щодо надання статистичної інформації, не вдається за можливе, оскільки запитувана інформація в суді не створювалась і, відповідно, не відображалась в будь-яких документах, а порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації визначено у Законі України «Про доступ до публічної інформації».
Отже, не погоджуючись із відповіддю Харківського окружного адміністративного суду за зверненням від 17.04.2024 року (вих. №740/24), позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 5 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 № 2657-XII (далі Закон №2657-XII) встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Положеннями статті 9 Закону № 2657-XII обумовлено, що всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96 (далі - Закон № 393/96-ВР).
Частиною 1 статті 1 Закону № 393/96-ВР визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За змістом статті 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - це звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
У відповідності до ст.4 Закону України «Про звернення громадян» до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Згідно з положеннями частин 1, 4, 6 та 7 ст.5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Звернення може бути усним чи письмовим.
У відповідності до ч. 1 статті 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Частинами 1, 3 та 4 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Згідно статті 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Пунктом 1 Указу Президента України «Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування» від 07 лютого 2008 року №109/2008 постановлено Кабінету Міністрів України, міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським, районним державним адміністраціям та органам місцевого самоврядування вжити невідкладних заходів щодо забезпечення реалізації конституційних прав громадян на письмове звернення та особистий прийом, обов`язкове одержання обґрунтованої відповіді, неухильного виконання норм Закону України «Про звернення громадян», упорядкування роботи зі зверненнями громадян, зокрема, щодо: недопущення надання неоднозначних, необґрунтованих або неповних відповідей за зверненнями громадян, із порушенням строків, установлених законодавством, безпідставної передачі розгляду звернень іншим органам; викоренення практики визнання заяв чи скарг необґрунтованими без роз`яснення заявникам порядку оскарження прийнятих за ними рішень; створення умов для участі заявників у перевірці поданих ними заяв чи скарг, надання можливості знайомитися з матеріалами перевірок відповідних звернень; з`ясування причин, що породжують повторні звернення громадян, систематичного аналізу випадків безпідставної відмови в задоволенні законних вимог заявників, проявів упередженості, халатності та формалізму при розгляді звернень; вжиття заходів для поновлення прав і свобод громадян, порушених унаслідок недодержання вимог законодавства про звернення громадян, притягнення винних осіб у встановленому порядку до відповідальності, в тому числі до дисциплінарної відповідальності за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків щодо розгляду звернень громадян.

Рішення, які приймаються за зверненнями, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне і правильне виконання прийнятого рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян.

Звернення вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі поставлені в них питання, вжиті необхідні заходи і заявникам дані вичерпні відповіді.

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Верховним Судом у постанові від 16.03.2023 у справі № 160/17911/21 зроблено правовий висновок про те, що аналізуючи приписи статті 15 Закону № 393/96-ВР, варто зауважити, що суб`єкт, якому адресовано звернення, зобов`язаний, зокрема, перевіряти викладені в зверненнях факти, прийняти рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомити громадянина про наслідки розгляду звернення.

Не будь-яка відповідь на звернення може свідчити про розгляд такого звернення в розумінні Закону № 393/96-ВР, оскільки його розгляд (як результат діяльності суб`єкта, якому адресовано звернення) повинен відповідати статті 15 цього Закону.

Як вже встановлювалося судом, у зверненні від 17.04.2024 року Громадська організація «Платформа Громадський Контроль» просила Харківський окружний адміністративний суд надати інформацію, яка б містила відповіді на питання, а у випадку необхідності позивач просив надати її (інформацію) шляхом створення окремого документу (таблиці, переліку тощо).

Зі змісту звернення від 17.04.2024 року судом встановлено, що пункти 1-9 містять вимоги щодо надання певного обсягу статистичної інформації, яку необхідно сформувати та викласти в окремому документі.

В свою чергу, Харківським окружним адміністративним судом надано відповідь (від 14.05.2024 року) на питання (щодо надання певного обсягу статистичної інформації, яку необхідно сформувати та викласти в окремому документі) та зазначено, що запитувана інформація в суді не створювалась і, відповідно, не відображалась в будь-яких документах, а порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації визначено у Законі України «Про доступ до публічної інформації».

Враховуючи ту обставину, що фактично Громадська організація «Платформа Громадський Контроль» просила Харківський окружний адміністративний суд надати (створити та надати) саме інформацію, суд наголошує на наступному.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації визначено у Законі України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI ).

Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону №2939-VI кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається.

Частиною третьою статті 10 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

При цьому, суд також звертає увагу і на наступне.

В пункті 1 Постанови Пленум Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти (пункт 1 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI).

Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям «відображеності та задокументованості» і є публічною.

Велика палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі «Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary» (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин. Для цього, серед критеріїв, має бути оцінено чи є інформація готовою та доступною. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

З наведеного слід дійти висновку, що запитувана інформація повинна бути готовою та доступною, міститься, принаймні, в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Таким чином, аналізуючи вищевказане, суд звертає увагу на наступне.

Стаття 2 Закону №2939-VI передбачає два види суспільних відносин, на які його положення не поширюються: відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом; відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій.

Аналіз положень Закону №2939-VI свідчить, що під поняттям «спеціальні закони» у статті 2 Закону №2939-VI мається на увазі закони, які регулюють порядок отримання інформації, що має ознаки публічної, але порядок отримання якої є відмінним від того, що передбачений №2939-VI.

При цьому, суд наголошує, що Закон №393/96-ВР не регулює питання доступу до інформації, яка відповідає ознакам публічної.

Законом №393/96-ВР врегульовано питання практичної реалізації особою наданого їй Конституцією України права вносити до органів державної влади, об`єднання громадян, відповідно до їх статуту, пропозиції про поліпшення їхньої діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів.

А тому, враховуючи визначення понять «пропозиція», «заява» та «скарга», яким дає визначення Закон №393/96-ВР, звернення громадян не можна вважати засобом отримання інформації, яка за своїми ознаками відповідає визначенню публічної.

Отже, Закон №393/96-ВР не можна вважати «спеціальним законом» у розумінні положення частини другої статті 2 Закону №2939-VI, оскільки він регулює іншу сферу правовідносин.

Окрім цього, суд також зауважує і на тій обставині, що будь-яка запитувана інформація повинна бути готовою та доступною, міститься, принаймні, в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль.

Суд наголошує, що не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Окремо, суд звертає увагу на вагомі особливості щодо надання інформації, а саме на те, що надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

Відтак, суд, враховуючи характер та зміст звернення ГО «Платформа Громадський Контроль» від 17.04.2024 року, характер та зміст відповіді Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2024 року, а також наведені вище норми дійшов наступних висновків, а саме: Харківський окружний адміністративний суд на питання 1-9 не повинен був надавати інформацію, шляхом створення окремого документу (таблиці, переліку тощо), оскільки:

- запитувана інформація не є «публічною», оскільки запитувану інформацію (для її надання) необхідно було фактично створити;

- Закон №393/96-ВР (в межах якого відбулось звернення позивача) не регулює питання доступу до інформації, яка відповідає ознакам публічної.

При цьому, суд критично оцінює посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі №826/6832/15 та постанову Верховного Суду від 31.10.2023 року у справі №380/15723/22, оскільки висновки, що викладені у вищевказаних постановах не є релевантними до даних правовідносин, так як у зазначених постановах Верховний Суд надає правову оцінку щодо невідповідності (неналежності) наданої відповіді на звернення виключно в межах статті 15 Закону № 393/96-ВР.

В той час як, в даній справі спірним питанням є наявність можливості та обов`язку суб`єкта владних повноважень створити та надати запитувану інформацію зацікавленій особі, виключно на підставі норми Закону № 393/96-ВР.

Вказаних висновків, суд дійшов, з огляду на наступне.

Щодо обставин справи №826/6832/15, слід зазначити про таке.

Як встановлено судом, у вказаній справі ПП «ТЦ «Садово-городня техніка» звернулося до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві із заявою за вих. №04/02 від 27.02.2015, в якій просило:

1) надати документи, відповідно до яких ДПІ у Печерському районі м. Києва розпорядилась майном, яке описано у вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 14.06.2011 у кримінальній справі №1-905/11, як неповернуте і таке, що підлягає поверненню директору ПП «ТЦ «Садово-городня техніка» і ПП «Фінпро»;

2) виконати п. 4 постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.07.2011 у справі №2а-8626/11/2670 - надати на адресу ПП «ТЦ «Садово-городня техніка» копії документів, відповідно до яких працівники ДПІ у Печерському районі м. Києва повернули підприємству або передали іншій особі мотоблоки.

У відповідь на вищезазначену заяву ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві листом від 23.03.2015 №1542/7/26-55-07-04 повідомила позивача проте, що відповідачем у справі №2а-8626/11/2670 є суб`єкт владних повноважень в особі начальника ГВПМ ДПІ у Печерському районі м. Києва та відповідно зазначеним рішенням суду визнано протиправними дії саме зазначеної посадової особи.

Верховний суд, з приводу вказаних правовідносин зазначив, що відповідачем безпідставно не надано відповіді на перший пункт прохальної частини заяви позивача №04/02 від 27.02.2015 (у відповіді відповідача взагалі відсутня будь-яка відповідь на перший пункт заяви), тому суди дійшли висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути вказану заяву у цій частині.

Тобто у даній справі (№826/6832/15) зауважено на ненаданні відповіді по суті поставленого питання.

При цьому, Верховним Судом у справі №826/6832/15 не надано правової оцінки обов`язку (чи його відсутності) щодо надання інформації (документів) в межах приписів Закону №393/96-ВР.

Втім, суд вкотре звертає увагу, що фактично спірним питанням у даній справі (№160/14419/24) є питання щодо обов`язку (чи його відсутності) щодо надання (створення) інформації (документів) в межах приписів Закону №393/96-ВР.

А тому, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 24.04.2019 року у справі №826/6832/15 не є релевантною до даних правовідносин.

Щодо обставин справи №380/15723/22, слід зазначити про таке.

Як встановлено судом, у вказаній справі фізична особа 06 липня 2022 року звернувся до Львівської обласної військової (державної) адміністрації з клопотанням, у якому просив взяти на баланс дорогу у напрямку Яворівського озера (від дороги Е40 до с. Новий Яр) або визначити іншого балансоутримувача.

Листом № ЗВГ-ВИХ-876/0/22 від 08 вересня 2022 року Львівська обласна державна адміністрація повідомила позивача про те, що станом на день розгляду звернення автодорога не перебуває на балансі Департаменту дорожнього господарства Львівської облдержадміністрації. Даний відтинок протяжністю 4,1 км використовувався як технічна під`їзна дорога для забезпечення роботи «Новояворівське державне гірничо-хімічне підприємство «Сірка». Вказано, що об`єкт не може бути переданий на баланс Департаменту дорожнього господарства Львівської облдержадміністрації або Новояворівській ТГ, для передачі об`єкта необхідний наказ підприємства про безоплатну передачу, погодження Фонду Держмайна та рішення-згода взяття на баланс.

Верховний Суд, з приводу виниклих спірних правовідносин у цій справі вказав, що про відповідачем не було дотримано встановленого законодавством порядку та строку розгляду клопотання позивача від 06 липня 2022 року, що свідчить про його протиправну бездіяльність.

При цьому, Верховний Суд зауважив, що фактично звернення позивача було розглянуто, проте не доведено до відома у встановленому Законом № 393/96-ВР порядку та строки.

Отже, суд вказує, що у справі №380/15723/22 також не надано правової оцінки питанню щодо обов`язку (чи його відсутності) про надання інформації (документів) в межах приписів Закону №393/96-ВР, що дає підстави для висновку, що правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 31.10.2023 року у справі №380/15723/22 не є релевантною до правовідносин у даній справі (№160/14419/24).

Втім, суд вважає за необхідне, зауважити на пункті 10 звернення, яким позивач просив у випадку неможливості сформувати певну запитувану інформацію з застосуванням автоматизованої системи документообігу суду (відсутність технічної можливості комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду»), надати детальну інформацію про це для можливості вчинення подальших дій щодо впровадження такої можливості.

Як вже зазначалося судом, відповідно до приписів Закону №393/96-ВР, заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Зі змісту пункту 10 звернення можна встановити, що позивач фактично просив надати інформацію щодо наявності/відсутності технічних можливостей формування певного виду інформації (запитуваної статистичної інформації), а тому суд вказує, що позивач звернувся до відповідача саме із заявою (клопотанням) в цій частині, що безпосередньо передбачено Законом №393/96-ВР.

Втім, як вбачається зі змісту відповіді від 14.05.2024 року Харківського окружного адміністративного суду на звернення позивача, відповідь на пункт 10 звернення відсутня, так як відповідачем у своїй відповіді не зазначено про наявність/відсутність технічних можливостей формування певного виду інформації (запитуваної статистичної інформації, визначеної у пунктах 1-9).

За встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача на отримання відповіді на звернення, оскільки ним не доведено факту надання відповіді на пункт 10 звернення від 17.04.2024 року, а відтак суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Поряд з цим, при вирішенні справи суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)

Очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Враховуючи наведене, суд робить висновок, що матеріалами справи частково підтверджується факт порушення позивачем положень податкового законодавства, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є частково обґрунтованим та прийнятим з урахуванням усіх обставин, що мали значення, а тому частково відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, внаслідок чого позовна заява частково підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 3028,00 грн, що документально підтверджується платіжним документом №4949 від 31.05.2024 року.

Отже, оскільки позовну заяву задоволено частково, сплачений судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог у сумі 1514,00 грн.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Громадської організації «Платформа Громадський Контроль» (49000, м. Дніпро, вул. Ульянова, бух 24, оф. 9, ) до Харківського окружного адміністративного суду (61022, місто Харків, Майдан Свободи, будинок, 6 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Харківського окружного адміністративного суду щодо неналежного розгляду пункту 10 звернення Громадської організації «Платформа Громадський Контроль» від 17.04.2024 р. за №740/24.

Зобов`язати Харківський окружний адміністративний суд розглянути пункт 10 звернення Громадської організації «Платформа Громадський Контроль» від 17.04.2024 р. за № 740/24 відповідно до Закону України "Про звернення громадян.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь Громадської організації «Платформа Громадський Контроль» (49000, м. Дніпро, вул. Ульянова, бух 24, оф. 9, ) за рахунок бюджетних асигнувань Харківського окружного адміністративного суду (61022, місто Харків, Майдан Свободи, будинок, 6 ) судові витрати зі сплати судового збору на суму 1 514,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський