Справа № 240/10911/24
Суддя: Семенюк Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2024-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року м. Житомир справа № 240/10911/24

категорія 112010201

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Семенюка М.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 27.05.2024р. № 9555/03-16 про відмову мені - ОСОБА_1 у перерахунку призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України у Житомирській області №1178/24-вих. від 14.05.2024;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити мені - ОСОБА_1 з 01.01.2024р. перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України у Житомирській області №18/24-вих. від 14.05.2024 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідач протиправно відмовив у перерахунку пенсії, оскільки до даних правовідносин застосовуються спеціальні норми.

Ухвалою від 11.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачі подали відзиви на позовну заяву, в яких просили відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, на 2024 рік не змінився в порівняні з розміром прожиткового мінімуму на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки, відповідно і не змінився розмір суддівської винагороди працюючого судді на відповідній посаді.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Вищої Ради Правосуддя № 2003/0/15-19 від 01.08.2019 позивач була звільнена з посади судді Ружинського районного суду Житомирської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Голови Ружинського районного суду Житомирської області №71-к від 17.09.2019 відраховано зі штату суду.

Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Житомирській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці обчислене відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII.

У зв`язку зі зміною мінімального прожиткового мінімуму позивач звернувся до ГУ ПФУ в Житомирській області з заявою про проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України у Житомирській області №18/24-вих. від 14.05.2024.

Відповідно до принципу екстериторіальності заяву позивача було направлено на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

За результатами розгляду було прийнято рішення від 27.05.2024 № 9555/03-16 яким Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області відмовило у здійсненні перерахунку.

Листом від 28.05.2024 № 0600-0218/8-67634 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надіслало позивачу "Повідомлення про відмову у призначенні пенсії".

Надаючи правову оцінку вищенаведеному, суд вказує наступне.

Правові позиції Конституційного Суду України стосовно гарантій незалежності суддів, викладені у рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Питання матеріального забезпечення суддів Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до висновків Верховного Суду, сформованих у справах № 360/503/21 та № 400/2031/21 щодо застосування положень статті 130 Конституції України, частини другої, третьої статті 135 Закону №1402-УІІІ та статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" у подібних правовідносинах.

Статтею 130 Конституції України установлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону № 1402-УІІІ зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Статтею 4 Закону №1402-VІІІ установлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VІІІ суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини другої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону №1402-VІІІ (що за рішенням Конституційного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 4-р/2020 діє в редакції Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-V/ІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України") базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до статті 46 Конституції України, Закон України "Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року № 966-ХІУ (далі - Закон №966-ХІV) дає визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №966-ХІV, прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

За приписами частин другої, третьої статті 1 Закону №966-ХІV прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону №966-ХІV прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Повноваження та види розпорядників бюджетних коштів визначені статтею 22 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), відповідно до частини першої якої, за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, Державна судова адміністрація України,, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників (пункт 1 частини другої статті 22 БК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 22 БК України головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема, отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань (пункт 3); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством (пункт 4).

Частиною першою статті 23 БК України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

В наведеному рішенні, Верховний Суд вказав, що висновки нижчих судів повинні відповідати висновкам Верховного Суду, сформованих у справах №N9400/2031/21 та 360/503/21 щодо застосування положень статті 130 Конституції України, частини другої, третьої статті 135 Закону №1402-VІІІ та статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" у подібних правовідносинах, з огляду на таке.

Так, у справах № 400/2031/21 та № 360/503/21, обставини яких є подібними до цього спору, Верховний Суд висловив наступну правову позицію щодо застосування положень статті 130 Конституції України, частини другої, третьої статті 135 Закону №1402-VІІІ та статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік".

У справі № 360/503/21, Верховний Суд казав, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення і визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом № 1402-VІІІ) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VІІІ, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Суд зазначив, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VІІІ. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть. Разом із цим розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі № 966-ХІ// і в цьому ж законі закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.

Ураховуючи те, що Законом № 966-ХІV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді" і за приписами цього закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, Суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди.

Також у своїй постанові, Суд вказав, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VІІІ, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік". Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Отже, Законом № 1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів констатувала, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року (2270 грн), на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VІІІ не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102грн.) у січні 2021 року, на підставі абзацу 5 статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" було неправомірним.

Аналогічні висновки Верховний Суд сформував і у справі № 400/2031/21.

Таким чином, проаналізувавши наведене, суд робить висновок, що право позивача на держання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в належному розмірі є беззаперечним, гарантоване в силу положень статей 126,130 Конституції України, ст.142 Закону №1402-VІІІ, а забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань, а тому позов підлягає задоволенню

Враховуючи задоволення позову та приписи ст. 139 КАС України, суд сплачений позивачем судовий збір в сумі 1211,20 грн (605,60 грн) стягує на його користь за рахунок бюджетних асигнувань з кожного відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 242-246 КАС України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, 10003, код 13559341), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, код 13844159) задовольнити.

Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 27.05.2024р. № 9555/03-16 про відмову ОСОБА_1 у перерахунку призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України у Житомирській області №1178/24-вих. від 14.05.2024.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити ОСОБА_1 з 01.01.2024 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України у Житомирській області №18/24-вих. від 14.05.2024 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 605,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 605,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Семенюк