Справа № 160/30560/23
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2024-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 червня 2024 року м. Дніпросправа № 160/30560/23

головуючий суддя І інстанції Лозицька О.І.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,

суддів: Чередниченка В.Є., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року в адміністративній справі №160/30560/23 за позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Верховний Суд про визнання протиправними дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вищого адміністративного суду України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Верховний Суд, в якому просив:

- визнати протиправними дії Вищого адміністративного суду України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди виходячи із базового посадового окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з посиланням та на підставі ст.133 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що протиправним є нарахування відповідачем суддівської винагороди у розмірі 15 прожиткових мінімумів.

Верховним Судом було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, на підставі ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, Постановою Верховної Ради України від 16.10.2012 року №5447-VI «Про обрання суддів» позивача обрано безстроково на посаду судді ВАСУ, яку позивач також обіймав на час звернення до суду з цим адміністративним позовом та отримує суддівську винагороду. Вказане не заперечується учасниками справи.

ОСОБА_1 працював на посаді судді Вищого адміністративного суду України з 06.11.2013 року, відповідно до наказу від 06.11.2012 року №762-к та запису №25 трудової книжки Серії НОМЕР_1 , копія якої міститься в матеріалах справи.

Позивач звернувся до відповідача 11.07.2023 року із заявою, в якій просив проводити нарахування суддівської винагороди на підставі пункту 3 частини 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, виходячи із базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2023 року календарного року, а також провести відповідний перерахунок і виплату суддівської винагороди з 07.11.2019 року, виходячи з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду, з урахуванням здійснених виплат.

Листом від 10.08.2023 року №125/1-14/23 Вищий адміністративний суд України повідомив позивачу про відсутність підстав для здійснення перерахунку суддівської винагороди.

29.02.2024 року позивач відрахований зі штату Вищого адміністративного суду України у зв`язку з переведенням його відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 22.02.2024 року № 536/0/15-24 на посаду судді Шостого апеляційного адміністративного суду.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не підлягають задоволенню за безпідставністю вимоги позивача про визнання протиправними дій Вищого адміністративного суду України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди виходячи із базового посадового окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з посиланням на підставі ст. 133 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», пославшись на пункти 7, 22, 23 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII, вказавши, що судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, та судді ВАСУ, що припинили свою діяльність у зв`язку з початком роботи Верховного Суду, суддівську винагороду отримують в порядку, визначеному Законом № 2453-VI.

Суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку виходить з наступного.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

В преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частинами 1 та 2 статті 4 Закону №1402 встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини другої статті 31 Закону №1402-VIII Вищими спеціалізованими судами є:

- Вищий суд з питань інтелектуальної власності;

- Вищий антикорупційний суд.

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону №1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частини 2 статті 135 Закону №1402 суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини 3 статті 135 Закону №1402 (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду №4-р/2020 від 11.03.2020 року діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 (в редакції на момент спірних правовідносин) з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 133 Закону України № 2453-VI, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом:

1) судді апеляційного суду - 1,1;

2) судді вищого спеціалізованого суду - 1,2;

3) судді Верховного Суду України, судді Конституційного Суду України - 1,3.

При цьому, положення частини третьої статті 133 визнано таким, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 11-р/2018 від 04.12.2018.

Відповідно до рішення Конституційного Суду № 11-р/2018 від 04.12.2018 року, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Пунктом 24 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 визначено розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить:

1) з 01 січня 2017 року:

а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вважає протиправним нарахування та виплату йому суддівської винагороди, яка передбачена для Вищого спеціалізованого суду, виходячи з базового посадового окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, виходячи з грошового забезпечення, визначеного ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Вищого адміністративного суду України щодо відмови йому у перерахунку суддівської винагороди згідно положення п.3 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів»;

- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату його суддівської винагороди відповідно та на підставі положення п.3 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів», виходячи з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду - базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а також провести відповідний перерахунок і виплату суддівської винагороди з 07.11.2019 року з урахуванням здійснених виплат.

При цьому, в апеляційній скарзі позивачем було зазначено, що позов по даній справі є пов`язаним з наведеним позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року по справі №160/22533/23, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.06.2024 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В наведеній постанові Третім апеляційним адміністративним судом було зазначено, що виходячи із аналізу положень Закону №1402 право на отримання суддівської винагороди за правилами частини другої статті 135 цього Закону, виникає у судді за наявної сукупності таких умов:

- проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого складено висновок про підтвердження здатності кандидата здійснювати судочинство у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

- зайняття відповідної вакантному місцю в рейтингу суддів посади судді до відповідного суду, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

- зарахування судді до штату відповідного суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

- фактичне виконання своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

- законодавче закріплення розміру посадового окладу суддівської винагороди для судді суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.

Верховний Суд акцентував увагу на тому, що лише за сукупної наявності цих умов у судді виникає право на суддівську винагороду, передбачену Законом №1402-VIII. Наявність у позивача лише деяких із зазначених умов не обумовлює виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах, зазначених в Законі №1402-VIII.

Разом з тим, у позивача відсутня сукупність наведених вище умов для виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених у Законі №1402-VIII.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, з огляду на вищенаведені обставини справи та приписи законодавства, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку щодо обґрунтованості нарахування позивачу суддівської винагороди, відповідно до ст. 133 Закону України № 2453-VI.

При цьому, що стосується посилань позивача на рішення Конституційного Суду України від 26.03.2024 року № 3-р(ІІ)/2024, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окремий припис пункту 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами в тім, що він установлює для суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України до припинення діяльності цих судів гарантії, визначені Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI зі змінами, зокрема винагороду судді, то колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

З огляду на вказані правові приписи, визнання неконституційним припису пункту 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зумовлює можливість його застосування саме з 26.03.2024 року.

Інші доводи позивача, що вказані в апеляційній скарзі, в тому числі відносно протиправності відмови в об`єднанні в одне провадження даної справи зі справою № 160/22533/23, за умови правового обґрунтування прийнятого рішення по останній, до уваги колегією суддів не приймаються, тому як не мають правового значення для правильного вирішення справи.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року в адміністративній справі №160/30560/23 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржено до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення за наявності підстав, передбачених ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко

суддя В.А. Шальєва