Справа № 300/7168/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/7168/23 пров. № А/857/5950/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі за його позовом до Івано-Франківської обласної прокуратури про стягнення заробітної плати,

суддя у І інстанції Микитюк Р.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 22 січня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправною бездіяльності Івано-Франківської обласної прокуратури (далі Прокуратура), що полягає у невиплаті йому заробітної плати з 30 квітня 2020 року по 16 березня 2021 року у порядку та розмірах, визначених статтею 81 Закону України Про прокуратуру (далі Закон №1697-VII), з урахуванням усіх установлених у цей період надбавок, премій та інших виплат, визначених законодавством України;

зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату заробітної плати позивача з 30 квітня 2020 року по 16 березня 2021 року у порядку та розмірах, визначених статтею 81 Закону №1697-VII, з урахуванням усіх установлених у цей період надбавок, премій та інших виплат, визначених законодавством України, із урахуванням раніше виплачених сум;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати у порядку та розмірах, визначених статтею 81 Закону №1697-VII, по день фактичного розрахунку.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі № 300/7168/23, ухваленим у порядку письмового провадження, у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закон №113-IX), за змістом якого на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі Постанова №505).

Щодо доводів позивача про наявність рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним) друге речення абзацу 3 пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX, то вказане рішення не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Тому Прокуратура, як роботодавець у рамках спірних правовідносин, не могла виплачувати заробітну плату позивачу в іншому розмірі, ніж передбачений Законом №113-IX та Постановою № 505.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 , який просив таке скасувати та задовольнити його позов у повному обсязі.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовано тим, що оскаржуваним судовим рішенням не забезпечено поновлення прав позивача, що були порушені через використання в діяльності відповідача неконституційних законодавчих норм, які втратили свою силу.

На переконання апелянта, оскаржуваним рішенням протиправно заперечується розповсюдження на позивача дії рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, у якому сформульовано правовий висновок про те, що заробітна плата працівників органів прокуратури повинна здійснюється виключно із застосуванням статті 81 Закону № 1697-VІІ.

Використані судом першої інстанції висновки про те, що поновлення порушеного права пов`язане тільки із рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023 є помилковим та жодним чином не стосуються суті спору у цій справі, оскільки останні стосуються попередньої редакції Закону України «Про прокуратуру».

Врегулювання законом, а не підзаконним актом питань матеріального, соціального, пенсійного забезпечення прокурорів становить гарантію забезпечення їх незалежності, унеможливлює втручання органів виконавчої влади в діяльність прокуратури, що інакше призведе до недодержання принципу поділу влади.

Починаючи з 26 березня 2020 року відповідачем не враховано рішення Конституційного Суду України у справі від 26 березня 2020 року № 1-223/2018(2840/18), зокрема, щодо проведення позивачу виплат у відповідності до положення статті 81 Закону №1697-VІІ.

Відповідно до частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Прокуратура підтримала доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечила обґрунтованість апеляційних вимог та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідно до сформованої усталеної практики Верховного Суду у подібних правовідносинах частина 3 статті 81 Закону №1697-VІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період заходів реформування прокуратури принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та в наступному діяли виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України й законами України. Правове регулювання оспорюваних позивачем питань щодо виплати заробітної плати визначено спеціальним законодавчим актом Законом №113-ІХ, яким передбачена переатестація прокурорів.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі діяла нова редакція статті 81 Закону № 1697-УІІ. Сам Закон №113-ІХ визначає умови переведення прокурорів, процедуру проходження атестації і, відповідно, порядок оплати праці прокурорів на період проведення їх атестації.

До дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до Постанови № 505, яка була чинною у спірному періоді.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 не пройшов успішно атестацію, його посадовий оклад не може бути прирівняний до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, рішення Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 10 квітня 2020 №180 ОСОБА_2 визнано таким, що неуспішно пройшов атестацію та відповідно до наказу Прокуратури №283К від 28 квітня 2020 року звільнено з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Івано-Франківської області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 у справі №300/1157/20 було частково задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ № 283к від 28 квітня 2020 року про його зіткнення з 30 квітня 2020 року з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Івано-Франківської області. Поновлено ОСОБА_1 в Івано-Франківській обласній прокуратурі на рівнозначній посаді прокурора відділу ювенальної юстиції з 30 квітня 2020 року, зарахувавши час вимушеного прогулу у загальний строк служби в органах прокуратури України. Стягнено з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 квітня 2020 року до 11 січня 2021 року в розмірі 185 038,20 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Івано-Франківської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора № 180 від 10 квітня 2020 року «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора». Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Івано-Франківської області з 30 квітня 2020 року. У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року по справі № 300/1157/20 - залишено без змін.

Вказані рішення та постанова у частині стягнення з Івано- Франківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку з а час вимушеного прогулу 06 вересня 2021 року виконані у повному обсязі.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановою від26 травня 2022 року задовольнив касаційні скарги Івано-Франківської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора. Рішення івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі №300/1157/20 скасував та відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора України про визнання протиправними та скасування рішення в частині та наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому сторонами визнається, що заробітна плата позивачу у період з 30 квітня 2020 року по 16 березня 2021 року виплачувалась у відповідності до приписів абзацу 3 пункту 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-IX.

ОСОБА_1 не погодився із розміром нарахованої заробітної плати у період з 30 квітня 2020 року по 16 березня 2021 року та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України регламентовано приписами Закону №1697-VII.

У відповідності до приписів частини 1 статті 81 вказаного Закону (у первісній редакції) заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із частиною 2 статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Відповідно до частини 3 статті 81 Закону №1697-VII посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Попри те, підпунктом 5 пункту 63 Розділу І Закону України Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин від 28 грудня 2014 року № 79-VIII розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Кодексу доповнено, зокрема, пунктом 26, у якому серед іншого визначено, що стаття 81 Закону № 1697-VII застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З урахуванням приписів цієї норми оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснювалася відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури (далі - Постанова №505).

Разом із тим, в Україні було запроваджено процес реформування органів прокуратури та ухвалено Закон України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури (далі - Закон № 113-ІХ), що набрав чинності 25 вересня 2019 року яким внесено зміни до статті 81 та частини 3-5 викладено у такій редакції:

Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 (справа № 1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За правилами частини 2 статті 152 Конституції України та статті 91 Закону України Про Конституційний Суд України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, апеляційний суд наголошує на тому, що на час ухвалення рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 (справа № 1-223/2018(2840/18) в Україні вже тривав процес реформування прокуратури, запроваджений Законом №113-ІХ.

На думку суду апеляційної інстанції, в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд першої інстанції слушно врахував усталену правову позицію, сформовану у постановах Верховного Суду щодо застосування приписів частини 3 статті 81 Закону № 1697-VII з урахування рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період заходів реформування прокуратури, викладену, зокрема, у постановах від 14 липня 2022 року у справі №160/13767/20, від 28 липня 2022 року у справі №620/1338/21, від 09 серпня 2022 року у справі №240/15182/21 та інших, відповідно до якої правове регулювання питань виплати заробітної плати прокурорам на час виникнення спірних правовідносин регламентувалося спеціальним законодавчим актом Законом №113-ІХ, що передбачав переатестацію прокурорів.

При цьому у відповідності до пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що на час проведення заходів з реорганізації органів прокуратури до дня звільнення або переведення особи до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур оплата праці здійснюється відповідно до Постанови №505, яка була чинною у спірному періоді, а переведені за наслідками атестації прокурори мали право на отримання заробітної плати на умовах, визначених статтею 81 Закону №1697-VII зі змінами, внесеними Законом №113-ІХ.

Водночас апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що при оцінці можливості застосування рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №6-р/2020 до спірних правовідносин у адміністративній справі, що розглядається, слід виходити із того, що таке стосується приписів статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні ст. 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. Відтак застосування статті 81 Закону №1697-VII зі змінами в редакції Закону №113-ІХ без обмежень у цій справі безпосередньо пов`язується із фактом успішного проходження атестації та переведення прокурора у органи прокуратури на підставі приписів Закону № 113-ІХ.

Разом із тим, щодо прокурорів, які не пройшли успішно атестацію, а отже не були переведені за її наслідками на посади в Офіс Генерального прокурора, обласну чи окружну прокуратури, застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-IX, що передбачає здійснення оплати праці відповідно до Постанови № 505.

При оцінці наявності рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу 3 пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-IX, суд першої інстанції доречно звернув увагу на те, що вказані норми утратили чинність із дня його ухвалення Конституційним Судом України.

Таким чином, оскільки у межах справи, що розглядається, спірними є період з 30 квітня 2020 року по 16 березня 2021 року, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність належних фактичних та правових підстав для визнання протиправною бездіяльності Прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 заробітної плати у вказаний період у порядку та розмірах, визначених статтею 81 Закону №1697-VII, з урахуванням усіх установлених у цей період надбавок, премій та інших виплат, визначених законодавством України.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі № 300/7168/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді М. А. Пліш
Т. І. Шинкар