Справа № 420/17943/23
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2024-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/17943/23

Перша інстанція: суддя Хом`якова В.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю.М., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправними дії щодо несвоєчасного остаточного розрахунку на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби;

- зобов`язати виплатити на його користь середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільнені за період з 15.06.2023 по 12.07.2023, включно, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100).

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 пояснює, що під час звільнення з військової служби у червні 2023 року йому не була нарахована та виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно.

Як указує позивач, остаточний розрахунок з виплати вказаної компенсації ВЧ НОМЕР_1 здійснила 20.06.2023 в сумі 26 632,77 грн. та 12.07.2023 в сумі 58 148,51 грн.

На думку позивача, оскільки відповідач не виплатив йому при звільненні належне грошове забезпечення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у Порядку №100.

Позивач вважає, що невиконання суб`єктом владних повноважень дій щодо виплати середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, порушує його права, гарантовані Конституцією України та становить втручання у право власності, у розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби з ОСОБА_1 .

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 15.06.2023 по 12.07.2023 включно в сумі 11 302,11 грн.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Як зазначив суд, невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, суд встановив, що винагорода за бойове чергування (бойову службу) та додаткова винагорода, які виплачені позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям особам рядового і начальницького складу поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у квітні в сумі 30 000 грн, а у травні - 22000 грн., віднесені до одноразових додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, у зв`язку з чим, не враховуються під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Також, суд врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, таких як розумність, справедливість та пропорційність суми відшкодування, а тому вважав за необхідне зменшити розмір середнього заробітку належний до виплати.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд вважав, що ефективним способом відновлення прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11302, 11 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважаючи, що рішення суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права, просить його скасувати в цій частині та нове прийняти рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Скаржник не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування належного йому до виплати розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому, скаржник звертав увагу суду на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, що набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни в статтю 117 КЗпП України, якими законодавець обмежив можливість отримання середнього заробітку шістьма місяцями, а тому, на його переконання відсутні підстави для зменшення розміру відшкодування.

Як вважає ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував вказані положення законодавства, а тому дійшов помилкового висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку.

Скаржник вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 28 255,23 грн., яка обчислена відповідно до Порядку №100.

Відповідач, ВЧ НОМЕР_1 , своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався.

Натомість, ВЧ НОМЕР_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в частині задоволених вимог, також подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права просить його скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник, покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, зазначив, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував, що під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми та істотність цієї частки, порівняно із середнім заробітком працівника, а також обставини за яких була встановлена наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, тощо.

На переконання скаржника, виходячи з принципу справедливості та співмірності, позивачу мають бути виплачені кошти в розмірі 3,3 % від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, як істотність частки між заборгованістю та належної до виплати суми.

Себто, на думку скаржника, виходячи із середньоденного розміру грошового забезпечення в сумі 1 046,49 грн., розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у 27 днів становить 932,42 грн. (28 255,23 (1046,49 х 27)* 3,3%).

ОСОБА_1 також не скористався своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 .

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 в період з 21.06.1995 по 14.06.2023 проходив військову службу у Збройних Силах України, у тому числі у ВЧ НОМЕР_1 .

Наказом в.о. начальника НОМЕР_2 прикордонного загону ДПС України від 14.06.2023 №307-ос старший лейтенант, начальник відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_1 , звільнений з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу»: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Під час звільнення позивач мав отримати компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 86 072,37 грн. (без утримання військового збору).

14.06.2023 позивач подав рапорт про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно.

На час прийняття наказу про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу від 15.06.2023, ВЧ НОМЕР_1 не провела з останнім повного розрахунку, зокрема, щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

20.06.2023 на особистий банківський рахунок позивача від ВЧ НОМЕР_1 надійшла виплата компенсації за неотримане речове майно у розмірі 26 632, 77 грн.

12.07.2023 позивач отримав виплату компенсації за неотримане речове майно у розмірі 58 148, 51 грн., усього 84 781,28 грн. (з відрахуванням військового збору).

На звернення позивача щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати грошового забезпечення, ВЧ НОМЕР_1 повідомила про відсутність кошторисних призначень на такі виплати.

Вважаючи протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті середнього заробітку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , а апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 слід залишити без задоволення, з таких мотивів.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Ця стаття також передбачає, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати № 95», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Стаття 12 цієї Конвенції встановлює, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведений відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частина 1 статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, і, як наслідок, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними дії відповідача та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції, в розрізі доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильного зменшення розміру суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 про те, що належать до виплати кошти в розмірі 3,3 % від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, як істотність частки між заборгованістю та належної до виплати суми, колегія суддів керується наступним.

19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Як встановлено матеріалами справи, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 станом на 14.06.2023 (дата виключення зі списків військової частини) компенсації за не отримане речове майно.

Як мовилося вище, 20.06.2023 на особистий банківський рахунок позивача від ВЧ НОМЕР_1 надійшла виплата компенсації за не отримане речове майно у розмірі 26 632, 77 грн. а 12.07.2023 позивач отримав виплату компенсації у розмірі 58 148, 51 грн.

Враховуючи, що виплата належних позивачу сум здійснена у липні 2023 року, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини охоплюються періодом дії статті 117 КЗпП України в редакції від 19.07.2022.

Надаючи відповідь на доводи ВЧ НОМЕР_1 щодо застосування до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду, викладену у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18 про право суду зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, застосувавши принцип співмірності таких сум, як істотність частки між заборгованістю та належної до виплати суми, колегія суддів зазначає таке.

Так, по-перше слід зазначити, що кожний правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

Колегія суддів зауважує, що до внесення змін до статті 117 КЗпП України щодо обмеження відповідальності роботодавця шестимісячним строком, відповідальність останнього перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не була обмеженою в часі та не залежала від простроченої заборгованості.

З огляду на непропорційність обсягу відповідальності наслідкам порушення законодавства про працю, суд касаційної інстанції висловив правову позицію щодо необхідності, за певних обставин, зменшення розміру такої суми відшкодування.

Як зазначив Верховний Суд, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд наголошував, що відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Однак, як правильно зауважив позивач в апеляційній скарзі, дана постанова Верховного Суду не може бути застосована, оскільки з 19.07.2022 відбулись зміни у законодавстві та, на даний час, у разі якщо роботодавець своєчасно не розрахувався з працівником, то розмір його відповідальності обмежений виплатою працівникові середнього заробітку за шість місяців.

Колегія суддів зауважує, що до 19.07.2022 року (набрання чинності Законом № 2352-ІХ) спірне питання регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 19.07.2022 регулюється чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, і такий висновок колегія суддів вважає застосовним до спірних правовідносин.

За таких підстав колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 стосовно того, що розмір належної до виплати суми має бути зменшений із застосуванням істотності частки є безпідставними, а посилання скаржника на таку практику Верховного Суду є недоречним.

Здійснюючи обрахунок середнього заробітку, що має бути сплачений за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 звільнений з 15.06.2023, остаточний розрахунок з позивачем проведений 12.07.2023, тож затримка розрахунку становить 27 днів.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі і вище - Порядок № 100).

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством.

Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто, Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

Пункт 7 розділу І Порядку №260, серед іншого, встановлює, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 , сума грошового забезпечення позивача за 2 місяці роботи, що передує звільненню складає 63 836 грн. (31918 грн. + 31918 грн.)

При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що винагорода за бойове чергування (бойову службу) та додаткова винагорода, виплачена позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям особам рядового і начальницького складу поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у квітні в сумі 30000 грн., та у травні - 22000 грн., віднесені до одноразових додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, не враховуються під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, і це питання не є спірним.

Кількість календарних днів за квітень та травень 2023 року складає 61 календарний день.

Середньоденний розмір грошового забезпечення складає 1046,49 грн., виходячи з розрахунку 63 836 грн. (31918 + 31918) /61 відпрацьованих календарних днів за квітень та травень 2023 року.

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, складає 28 255,23 грн. (1046,49 х 27 ).

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляції ОСОБА_1 є обґрунтованими, а відтак заявлені вимоги мають бути задоволені шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку за період з 15.06.2023 по 12.07.2023, в розмірі 28 255,23 грн.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно зменшення розміру цієї суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні посилаючись на позицію суду касаційної інстанції.

Таким чином, слід констатувати, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для її задоволення.

Разом з цим, з огляду на необґрунтованість доводів апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 , суддів вважає, що підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно розтлумачив законодавство, яке регулює спірні правовідносини, в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни судового рішення щодо його мотивувальної та резолютивної частини.

За результатами апеляційного перегляду, розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не проводився.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо визначення суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, в редакції даної постанови.

Викласти абзац третій резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року у такій редакції:

«Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 15.06.2023 по 12.07.2023 включно в сумі 28 255 (двадцять вісім тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн. 23 коп.».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю.М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 04.07.2024.