Справа № 380/18433/23
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2024-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2024 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

на розгляд суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , у якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати грошового забезпечення позивачу з 04.11.2022;

- скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №107;

- зобов`язати відповідача здійснити всі належні виплати грошового забезпечення позивачу за період з 04.11.2022 по 07.07.2023.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що під час несення військової служби у військовій частині НОМЕР_1 отримав важку травму колінних суглобів. Попри численні заяви про належне медичне лікування до в/ч НОМЕР_1 командування військової частини відмовилось від організації лікування та організації проходження ВЛК для подальшого визначення ступеня придатності. Відтак, позивач змушений був самостійно звертатись до закладів охорони здоров`я та організувати собі належне лікування, в тому числі в умовах стаціонару. З відповіді на заяву від ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.07.2023 №674/1/4798 дізнався, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 04.11.2022 №251 позивача подано як такого, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та також знято усі види грошового забезпечення. Провівши службове розслідування, відповідач направив матеріали та заяву про вчинення позивачем кримінального правопорушення у вигляді самовільного залишення військової частини у Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові. В ході досудового розслідування у рамках кримінального провадження факт наявності розладу здоров`я, який виключає проходження військової служби позивачем, був підтверджений відповідним висновком ВЛК, яка була призначена за направленням слідчого ДБР. Оскільки кримінальне правопорушення в подальшому закрите у зв`язку з відсутністю складу злочину, то позивач вважає протиправними дії відповідача щодо невиплати йому грошового забезпечення з 04.11.2022, а також наказ командира військової частини НОМЕР_1 №107 про призупинення військової служби. Наведене зумовило звернення до суду.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом цієї справи, суд зазначає наступне.

Ухвалою судді від 14.08.2023 позовну заяву залишено без руху.

Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою судді від 23.08.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вказує, що позивач отримував направлення від військової частини на стаціонарне лікування, однак згідно з наданою довідкою стаціонарного лікування, на той момент, не потребував. Однак позивач, керуючись не чинним законодавством, після 01.11.2022 не повернувся з лікування до свого підрозділу, жодних підтверджуючих документів про те, що він знаходиться в закладах охорони здоров`я на лікуванні, або іншої інформації про своє перебування не надав, а отже скоїв самовільне залишення військової частини. Стверджує, що жодного рапорту від позивача з проханням направити його для проходження ВЛК під час проходження військової служби військовою частиною не отримував. Згідно з виписки із медичної карти, офіційно проходити лікування позивач почав лише 30.01.2023, тобто через три місяці після самовільного залишення ним військової частини, а ВЛК почав проходити лише в березні 2023 року. Факт самовільного залишення військової частини зумовив призупинення виплати грошового забезпечення наказом від 04.11.2022 №251. Після внесення відомостей до ЄРДР правоохоронними органами за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, відповідачем у відповідності до вимоги законодавства призупинено його військову службу оскаржуваним наказом.

Ухвалою від 05.10.2023 суд призначив справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, скасування наказу, зобов`язання вчинити дії за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили такі задовольнити.

Представник відповідача, що прибув у судове засідання, проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Згідно з протоколом судового засіданні від 29.04.2024, суд повідомив сторін, що рішення у справі буде прийняте у порядку, передбаченому щодо даної категорії справ.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.11.2022 №251 солдата ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення як такого, що самовільно залишив військову частину; призупинено виплату грошового забезпечення відповідно до п. 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, з 01.11.2022 (підстава: рапорт ОСОБА_2 від 04.11.2022 №2/1421).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.11.2022 №362АД призначено службове розслідування.

Актом службового розслідування за фактом неприбуття з відпустки військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації за особливий період телефоніста-лінійного наглядача відділення зв`язку взводу управління другою протитанкової батареї ОСОБА_1 запропоновано наступне:

« 1. Службове розслідування, призначене наказом в.о. командира військової частини НОМЕР_1 «Про призначення службового розслідування» від 05.10.2022 №362 АД вважати завершеним.

2. За порушення вимог ст.ст. 11, 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-ХIV, ст.ст. 1-4 дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-ХIV, накласти дисциплінарне стягнення «СУВОРА ДОГАНА».

3. Начальнику фінансово-економічної служби дати розпорядження про позбавлення зазначеного вище військовослужбовця додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, а також щомісячних премії згідно з п. 5 розділу ХVІ «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2018 №260, за листопад 2022 року в повному обсязі.

4. Даний випадок довести до особового складу частини в частині, що його стосується.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.01.2023 до реєстру внесено відомості щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: На адресу ДБР у м. Львові надійшли матеріли військової частини НОМЕР_3 про те, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , після перебування у ВМКЦ ЗР не повернуся до розташування військової частини та станом на даний час його місцезнаходження не відоме, а відтак ухилився від подальшого несення військової служби в умовах воєнного стану.

Листом від 19.01.2023 Територіальне управління Державного бюро розслідувань, що розташоване у м. Львові, повідомило військову частину НОМЕР_4 про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (лист зареєстровано у військовій частина 14.03.2023 під вхідним номером 1267/679).

Згідно з витягом з наказу командира військової частини від 12.04.2023 №107, солдата ОСОБА_1 звільнено від займаної посади та призупинено військову службу з 13.01.2023 згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особового складу) від 11.04.2023 №24-РС.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини від 07.07.2023 №8 солдата ОСОБА_1 , колишнього телефоніста-лінійного наглядача протитанкового дивізіону військової частини НОМЕР_1 , звільненого з займаної посади наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.04.2023 №107 та якому була призупинена військова службу з 13.01.2023, поновлено на військовій службу та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з витягом з наказу командира військової частини від 07.07.2023 №8 солдата ОСОБА_1 з 07.07.2023 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення та направлено до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати грошового забезпечення з 04.11.2022, а також протиправним наказ командира військової частини НОМЕР_1 №107, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Закон України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2262-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно зі ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон 2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Дисциплінарний статут Збройних Сил України визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Згідно зі ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Статтею 83 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України встановлено, що на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Відповідно до ст. 84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. У кожному випадку вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень вимог Закону України «Про запобігання корупції» з метою виявлення причин та умов, що сприяли його вчиненню, службове розслідування призначається командиром самостійно або проводиться за його рішенням за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції.

Згідно зі ст. 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Згідно з п. 3 Розділу 2 Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 року № 608, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за № 1503/31371, службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення.

Відповідно до вимог п. 1 Розділу 3 Порядку № 608, проведення службового розслідування у Збройних силах України рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Згідно з вимогами п. 3 Розділу 4 вказаного Порядку, військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Згідно з пунктами 1, 5, 6 Розділу V Порядку №608, за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожна така особа має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування.

Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4, 5, 6 Розділу VІ Порядку №608, за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Водночас, Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі Порядок №260).

Відповідно до абзацу 8 п. 15 розділу І Порядку №260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Відтак, з наведеного висновується, що підставою для призупинення виплати грошового забезпечення є встановлення факту самовільного залишення військової частини або місця служби.

З матеріалів справи встановлено, що згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.11.2022 №251 солдата ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення як такого, що самовільно залишив військову частину; призупинено виплату грошового забезпечення відповідно до п. 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, з 01.11.2022 (підстава: рапорт ОСОБА_2 від 04.11.2022 №2/1421).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.11.2022 №362АД призначено службове розслідування.

З акту службового розслідування за фактом неприбуття з відпустки військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації за особливий період телефоніста-лінійного наглядача відділення зв`язку взводу управління другою протитанкової батареї ОСОБА_1 встановлено наступне:

« 29.10.2022 військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період телефоніст-лінійний наглядач відділення зв`язку взводу управління другої протитанкової батареї протитанкового дивізіону військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_1 відбув у місто Львів згідно з направленням №3982 від 28.10.2022 на стаціонарне лікування з діагнозом «пошкодження зв`язок лівого колінного суглобу».

31.10.2022 солдат ОСОБА_3 пройшов огляд у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону у м. Львів. Начальник травматологічного відділення підполковник м/с ОСОБА_4 призначив лікування і встановив, що солдат ОСОБА_5 не потребує стаціонарного лікування (про що свідчить результат огляду начальника травматологічного відділення від 31.10.2022).

Незважаючи на це, солдат ОСОБА_5 станом на 18.11.2022 у розташування другої протитанкової бригади протитанкового дивізіону військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) не з`явився.

У телефонному режимі начальником медичного пункту протитанкового дивізіону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 і заступником командира з МПЗ дивізіону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 солдату ОСОБА_8 було доведено про необхідність його негайного повернення в розташування протитанкової батареї протитанкового дивізіону військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) і про відповідальність за нез`явлення з лікувального закладу. Вищезгаданими службовими особами солдат ОСОБА_5 був неодноразово проінформований про порядок направлення на медичне обстеження згідно з ст. 260 Статуту внутрішньої служби ЗСУ.

Солдат ОСОБА_5 проігнорував законні вимоги вищезгаданих військових службових осіб, повідомивши, що має намір провести обмеження в приватній клініці і станом на 18.11.2022 у розташування другої протитанкової батареї протитанкового дивізіону військової частини НОМЕР_5 не з`явився. Щоправда, у час вищезгаданої відсутності ОСОБА_5 постійно був на зв`язку з військовими посадовими особами другої батареї і дивізіону.».

Факту не прибуття до військової частини НОМЕР_1 позивач не заперечує. В позовній заяві вказує, що такі його дії обумовлені відмовою командування військової частини від організації лікування та організації проходження ВЛК для подальшого визначення ступеня придатності.

З цього приводу суд зазначає, що порядок проходження лікування військовослужбовцями врегульовано ст. 254-262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини (ст. 254).

Амбулаторний прийом проводиться в медичному пункті військової частини лікарем (фельдшером) у години, встановлені розпорядком дня військової частини. Військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби (ст. 255).

Військовослужбовці строкової військової служби направляються до медичного пункту частини черговим роти під командою інструктора з тактичної медицини роти або старшого, призначеного з числа хворих. Книга запису хворих (згідно з додатком 14 до цього Статуту) за підписом головного сержанта роти подається черговому медичного пункту не пізніше ніж за 2 години до початку амбулаторного прийому. Черговий медичного пункту контролює прибуття до медичного пункту всіх військовослужбовців, занесених до книги запису хворих.

Після огляду лікарем (фельдшером) хворі залежно від характеру хвороби направляються для лікування. Хворі, яким призначене амбулаторне лікування, для приймання ліків і проведення інших лікувальних процедур, а також ті, що потребують консультації медичних спеціалістів, направляються до медичного пункту військової частини у дні і години, зазначені лікарем у книзі запису хворих. Після одержання медичної допомоги військовослужбовці повертаються в розташування роти під командуванням інструктора з тактичної медицини або старшого. Старший команди передає книгу запису хворих черговому роти, який подає її командирові роти. За висновком лікаря (фельдшера), зазначеним у книзі запису хворих, і відповідним рішенням командира роти головний сержант роти віддає необхідні вказівки. Офіцери та військовослужбовці військової служби за контрактом, за висновком лікаря можуть залишатися для лікування на квартирах (удома). Про результати огляду хворих, характер поданої допомоги і призначення лікар робить відповідні відмітки в медичних книжках та видає довідки про стан здоров`я (ст. 256).

Висновок про часткове або повне звільнення військовослужбовців строкової військової служби від занять, робіт, несення служби у наряді, а офіцерів та військовослужбовців військової служби за контрактом, - від виконання службових обов`язків дається лікарем, а у військових частинах, де лікар за штатом не передбачений, - фельдшером не більше ніж на шість діб. У разі потреби термін звільнення може бути продовжено. Рекомендації лікаря (фельдшера) про часткове або повне звільнення від виконання обов`язків підлягають виконанню посадовими особами.

По закінченні терміну звільнення за висновком лікаря військовослужбовці мають бути направлені у разі потреби на повторний медичний огляд. Про звільнення від виконання службових обов`язків офіцерів і військовослужбовців військової служби за контрактом на підставі довідки лікаря (фельдшера) і про вихід їх на службу після хвороби оголошується в наказі по військовій частині (ст. 257).

Зарахування військовослужбовців строкової військової служби на дієтичне харчування здійснюється наказом по військовій частині на термін до трьох місяців на основі висновку начальника медичної служби військової частини (ст. 258).

У медичному пункті військової частини проводиться 14-денне стаціонарне лікування хворих, а також військовослужбовців, направлених з лікувальних закладів (частин) на лікування та реабілітацію (ст. 259).

На стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про травму (каліцтво, поранення, контузію) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.

У разі якщо обстановка не дозволяє надати довідку про травму (каліцтво, поранення, контузію) до направлення пораненого військовослужбовця на лікування поза розташуванням військової частини, вона надсилається до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до якого приписаний військовослужбовець, який отримав травму (каліцтво, поранення, контузію), протягом 30 днів з дня отримання травми (каліцтва, поранення, контузії) або протягом 30 днів з дня надходження відповідної вимоги територіального центру комплектування та соціальної підтримки (ст. 260).

Про прибуття військовослужбовців, яких направлено до військового закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування, начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний у той самий день повідомити командира військової частини, з якої вони прибули, а про військовослужбовців, які прибули з інфекційними захворюваннями, - також найближчий санітарно-епідеміологічний заклад охорони здоров`я. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або відрядження, на стаціонарне лікування направляються начальниками відповідних органів управління Служби правопорядку в гарнізонах або керівниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (ст. 261).

Начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний за п`ять днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командира військової частини, з якої вони прибули. У день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти (ст. 262).

Відтак, з наведеного висновується, що лікування військовослужбовця здійснюється за відповідним направленням.

З медичної характеристики, копія якої міститься в матеріалах справи, вбачається, що 22.10.2022 солдат ОСОБА_5 звернувся у медичний пункт ПТДн військової частини НОМЕР_1 з приводу болю у лівому колінному суглобі.

Направленням командира військової частини від 28.10.2022 №3982 солдат ОСОБА_1 направлений на стаціонарне лікування із діагнозом пошкодження зв`язок лівого колінного суглобу.

За результатами огляду позивача начальником травматологічного відділення від 31.10.2022 встановлено діагноз: ентензопатія лівої колінної ділянки, медіальний кондиліт лівої великогомілкової кістки. Стаціонарного лікування не потребує.

Наведеним спростовуються твердження позивача щодо відмови командування військової частини від організації лікування.

Щодо покликань позивача на численні звернення про належне медичне лікування, то у судовому засіданні військовою частиною не заперечувався факт не реєстрації рапортів військовослужбовців протягом певного періоду часу, що був обумовлений особливостями органіці несення військової служби в конкретний період.

Зазначене підтвердили також допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Втім, наведене не спростовує того, що дії відповідача щодо не повернення у розташування військової частини вчинені вже після направлення на лікування та формування висновку щодо відсутності необхідності у стаціонарному лікуванні.

Долучені позивачем докази (високо травматолога від 27.02.2023, виписка з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 02.02.2023, виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 14.03.2023, довідка ВЛК від 13.03.2023) підтверджують самостійне звернення позивача за лікуванням зі спливом тривалого часу після неприбуття до військової частини НОМЕР_1 , що мало місце ще 01.11.2022.

Також позивач вказує, що свідоцтвом ВЛК про хворобу №1025-1 від 26.04.2023 встановлено непридатність позивача до військової служби. У зв`язку з цим органами Державного бюро розслідувань 09.05.2023 прийнято постанову про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку встановленням відсутності в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення (через непридатність до військової служби ОСОБА_1 не є суб`єктом кримінального правопорушення).

Однак, суд звертає увагу позивача на помилкове ототожнення дисциплінарної і кримінальної відповідальність, адже такі є різними видами юридичної відповідальності. Одні й ті самі дії особи можуть не мати склад кримінального правопорушення, натомість можуть мати ознаки адміністративного чи дисциплінарного правопорушення, відповідальність за які передбачена спеціальним законодавством, відмінним від кримінального.

В контексті спірних правовідносин, суд вважає цілком обґрунтованими висновки службового розслідування, проведеного відносно позивача. Обставини, встановлені під час такого розслідування, знайшли своє підтвердження в поясненнях посадових осіб військової частини та зібраних матеріалах.

Разом з тим, факт самостійного залишення військової частини зумовив призупинення виплати грошового забезпечення наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.11.2022 №251.

Більше того, позивач заявляє позовну вимогу визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати грошового забезпечення позивачу з 04.11.2022.

Водночас, як вже зазначалось вище, такі дії відповідача щодо призупинення виплати грошового забезпечення вчинені на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.11.2022 №251, який станом на момент розгляду справи є чинним та позивачем у межах цієї справи не оскаржується.

Відтак, позовна вимога щодо визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати грошового забезпечення позивачу з 04.11.2022 задоволенню не підлягає, як і похідна від неї про зобов`язання відповідача здійснити всі належні виплати грошового забезпечення позивачу за період з 04.11.2022 по 07.07.2023.

Крім того, позивач заявляє вимогу щодо скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 №107.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону №2232-ХІІ військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

З матеріалів справи встановлено, що згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.01.2023 до реєстру внесено відомості щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: На адресу ДБР у м. Львові надійшли матеріли військової частини НОМЕР_3 про те, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , після перебування у ВМКЦ ЗР не повернуся до розташування військової частини та станом на даний час його місцезнаходження не відоме, а відтак ухилився від подальшого несення військової служби в умовах воєнного стану.

Листом від 19.01.2023 Територіальне управління Державного бюро розслідувань, що розташоване у м. Львові, повідомило військову частину НОМЕР_4 про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (лист зареєстровано у військовій частина 14.03.2023 під вхідним номером 1267/679).

Згідно з витягом з наказу командира військової частини від 12.04.2023 №107, солдата ОСОБА_1 звільнено від займаної посади та призупинено військову службу з 13.01.2023 згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особового складу) від 11.04.2023 №24-РС.

Відтак, у зв`язку з надходженням до військової частини НОМЕР_1 письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення відповідачем у відповідності до вимог ч. 2 ст. 24 Закону №2232-ХІІ прийнято наказ про призупинення військової служби позивача з 13.01.2023 (день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Отже, оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом №2232-ХІІ, та подальше закриття кримінального провадження не може вплинути на його правомірність.

Водночас, наслідки закриття кримінального провадження, що зумовило призупинення військової служби, передбачені абзацами 8-9 статті 24 Закону №2232-ХІІ. Втім, застосування таких не є спірним у цій справі.

Отже, позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Враховуючи встановлені обставини справи в сукупності, а також правове регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що відповідачем доведено правомірність прийнятих рішень, натомість позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено свої заперечення проти наданих відповідачем доказів та доводів.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).

Так, Європейський Суд з прав людини (надалі по тексту також - Суд) у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 9 грудня 1994 року №18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

В рішенні «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року) суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд доходить переконання про відсутність підстав для задоволення позову.

У зв`язку відсутністю підстав для задоволення позову не підлягає задоволенню також вимога позивача щодо встановлення судового контролю.

Щодо судових витрат, то відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, розподіл таких не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю.

Розподіл судового збору не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач: військова частина НОМЕР_4 ( АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Повний текст рішення складено та підписано 03.07.2024.

Суддя Сидор Н.Т.