Справа № 160/12057/23
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2024-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сидоренко Д.В.
Обставини справи: 01.06.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (відповідач-1), Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (відповідач-2), в якому позивач просить суд:
- визнати неправомірною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 - не розгляд по суті рапорту від 28.07.2022 року солдата ОСОБА_1 про переміщення до в/ч НОМЕР_3 (57 ОМБр) ЗСУ для участі в бойових діях та створення штучних перешкод його подальшому руху до РУ Сил ТрО " ІНФОРМАЦІЯ_1 " та штабу Командувача Сил ТрО ЗСУ;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 розглянути по суті рапорт від 28.07.2022 року солдата ОСОБА_1 про переміщення до в/ч НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ОМБр) ЗСУ для участі в бойових діях та усунути перешкоди його подальшому руху до Регіонального управління Сил ТрО " ІНФОРМАЦІЯ_1 " та штабу Командувача Сил ТрО ЗСУ;
- визнати неправомірною бездіяльністю в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 - не видачу як мобілізованому солдату ОСОБА_1 військового квитка із необхідними відмітками;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 видати солдату ОСОБА_1 військовий квиток із необхідними відмітками;
- стягнути з в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 солідарно на користь солдата ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану неправомірною бездіяльністю - в розмірі 20 грн.
Таким чином, позивач вказує, що вона як військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 , потребує судового захисту особистих немайнових прав, що порушуються протягом тривалого часу, у зв`язку із чим вона звернулася до суду із цією позовною заявою.
Ухвалою суду від 08.06.2023 року позовну заяву залишено без руху із наданням десятиденного строку на усунення недоліків.
Ухвалою суду від 20.06.2023 року у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду відмовлено, позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (відповідач-1), Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (відповідач-2) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачеві.
04.07.2024 року від військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, вважає позов безпідставним та таким що не підлягає задоволенню. Також вказано, що у період дії воєнного стану переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу між видами Збройних Сил України здійснюється за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників, наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення. Тобто, про переміщення військовослужбовця з військової частини НОМЕР_1 , яка на момент подання позивачем рапорту належала до Сил Територіальної оборони України Збройних Сил України, до військової частини НОМЕР_3 , яка належить до Сухопутних військ Збройних Сил України, може прийняти виключно начальник Генерального штабу Збройних Сил України. Для позивача, який на момент підписання рапорту (28.07.2022) перебував на посаді старшого розвідника 2 розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , безпосереднім командиром (начальником) був командир розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , а прямим командиром (начальником) командир розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 . На рапорті, поданим встановленим порядком, до реєстрації рапорту в стройовій частині та передання рапорту командиру військової частини для прийняття рішення, вже має бути висновок безпосереднього та прямого командира щодо переміщення військовослужбовця. Лише оформлений належним чином рапорт може бути переданий на розгляд командиру частини. У разі якщо командир військової частини НОМЕР_1 вирішить що переміщення доцільне, він ставить на рапорті резолюцію вказівку групі персоналу підготувати подання на вище командування щодо переміщення військовослужбовця. До подання мають бути додані документи, що визначені п. 1.5. Інструкції, в тому числі рапорт з рекомендаціями безпосереднього та прямого командирів. Для військової частини НОМЕР_1 вищім командуванням є командир військової частини НОМЕР_2 , у якій подання командира військової частини НОМЕР_1 має також бути подане командиру військової частини НОМЕР_2 для прийняття рішення. У разі якщо рішення буде прийняте позитивне (командир визнає переміщення доцільним), служба персоналу військової частини НОМЕР_2 готує подання на вище командування, яким для військової частини НОМЕР_2 є командир військової частини НОМЕР_6 . У військовій частині НОМЕР_6 пакет документів про переміщення військовослужбовця проходить таке саме погодження та у разі прийняття командиром частини НОМЕР_6 позитивного рішення, щодо переміщення військовослужбовця, служба персоналу військової частини НОМЕР_6 готує подання на військову частину НОМЕР_7 про переміщення. Той самий шлях пакет документів проходить й у військовій частині НОМЕР_7 . У разі прийняття позитивного рішення командиром військової частини НОМЕР_7 про переміщення військовослужбовця, служба персоналу готує подання на начальника Генерального штабу Збройних Сил України, який зможе прийняти остаточне рішення щодо переміщення військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_3 . Слід зазначити що наявність хоча б одного документу в пакеті документів не встановленої форми або наявність помилки в документі, є підставою для повернення документів на доопрацювання. При цьому кожен з командирів на кожному етапі
прийняття рішення від командира військової частини НОМЕР_1 може прийняти рішення про недоцільність переміщення військовослужбовця. Отже, ураховуючи невідповідність рапорту позивача є самостійною окремою підставою для неможливості його розгляду по суті. Тим більше, що рапорт датований 28.07.2022, а відправлений на військову частину НОМЕР_6 через два місяці - 06.10.2022, що робить погодження військової частини НОМЕР_3 неактуальним, та потребує додаткового підтвердження.
Станом на 05.07.2024 року від Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (відповідач-1) та третьої особи Регіональне управління Сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 " відзив та письмові пояснення не надходили.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Згідно матеріалів справи, відповідно до витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) ОСОБА_4 від 20.03.2022 року №40, старшого солдата ОСОБА_1 було зараховано в списки частини та призначено до 232 Окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_8 окремої бригади територіальної оборони регіонального управління сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 " старшим розвідником 2 розвідувального відділення розвідувального взводу НОМЕР_9 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_8 окремої бригади територіальної оборони регіонального управління сил територіальної оборони " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", ВОС - 106847А, шпк "старший солдат".
05.06.2022 року наказом командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 "Про призначення службового розслідування" №238/1 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення ВЧ НОМЕР_1 зокрема, солдатом ОСОБА_1
30.06.2022 року наказом командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 "Про результати службового розслідування" №81/30062022 ОСОБА_1 оголошено сурову догану. Позбавлено ОСОБА_5 додаткової винагороди за червень 2022 року, позбавлено 100% премії за червень 2022 року.
28.07.2022 року позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із письмовим рапортом, у якому просить для подальшого проходження військової служби за контрактом та участі в бойових діях по захисту Батьківщини у складі 57 ОМПБр (в/ч НОМЕР_3 ) клопотання про переміщення його, згідно з письмовою згодою №339/22/7 від 27.07.2022 року командира військової частини НОМЕР_3 полковника ОСОБА_6 на посаду ВОДІЯ-МЕТЕОСПОСТЕРІГАЧ МЕТЕРЕОЛОГІЧНОГО ВІДДІЛЕННЯ МЕТЕРЕОЛОГІЧНОГО ВЗВОДДУ БАТАРЕЇ УПРАВЛІННЯ І АРТИЛЕРІЙСЬКОЇ РОЗВІДКИ ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_3 , ВОС - 790037А, НОМЕР_1 , шпк "солдат", посадовий оклад 2820 грн.
До рапорту додано письмова згода на 1 аркуші.
Клопотання щодо видачі військового квитка на ім`я позивача, вказаний рапорт не містить.
Згідно матеріалів справи, вказаний рапорт позивачем було направлено поштою, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове відправлення Укрпошти, яке долучено позивачем до матеріалів справи.
Окрім того, 20.09.2022 року вказаний рапорт позивача від 28.07.2022 року щодо його переміщення, який скореговано до командира в/ч НОМЕР_1 , було відправлено також і на адресу відповідача 2, в/ч НОМЕР_2 , що також підтверджується поштовим відправлення Укрпошти, копія якого міститься в матеріалах справи.
Доказів отримання вказаного рапорта відповідачем 1,2 матеріали справи не містять.
При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач 2 не заперечував щодо подання до них позивачем цього рапорту від 28.07.2022 року, та вказали, що рапорт позивачем, на їх думку, був поданий з порушенням порядку, а тому, вважають, що такий рапорт не підлягає розгляду.
Отже, фактично рапорт позивача від 28.07.2022 року по суті розглянуто не було ні відповідачем 1, ні відповідачем 2.
03.08.2022 року наказом командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 №169 згідно підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (зі змінами) у зв`язку з відсутністю військовослужбовців понад десять діб, з метою доукомплектування посад у військовій частині та якісного використання кадрового потенціалу рядового та сержантського складу, УВІЛЬНЕНО від займаних посад і ЗАРАХУВАНО у розпорядження КОМАНДИРА ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_2 , УТРИМАНО в списках особового складу військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , 1996 р.н. старшого розвідника 2 розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_10 . Підстава: витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від «03» серпня 2022 року № 2/43-рс.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача 1, 2 щодо неналежного розгляду його рапорту, ненадання відповіді на вказаний рапорт від 28.07.2022 року, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх порушених прав.
Отже, цей спір виник в результаті нездійснення розгляду відповідачем 1, 2 рапорту позивача від 28.07.2022 року.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі, визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон №2011-XII).
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №2011-XII, соціальний захист військовослужбовців-діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543-XII) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Цією ж статтею Закону №3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону України від 06.12.1991 року №1932-XII «Про оборону України» (далі Закон №1932-XII), передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 2593/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року №2212-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 22 травня 2022 року №2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.
Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.
Указом Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 16 листопада 2022 року №2738-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.
Указом Президента України від 6 лютого 2023 року №58/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 07 лютого 2023 року №2915-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.
Станом на зараз воєнний стан в країні продовжено.
Згідно з ч.9 ст.1 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII) щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
Відповідно до ч. 12 ст. 2 Закону №2232-XII, громадяни України, які приписуються до призовних дільниць, направляються для підготовки до військової служби, особи, які призиваються або приймаються на військову службу, приймаються на службу у військовому резерві, та військовозобов`язані, призначені для комплектування посад за відповідними військово-обліковими спеціальностями під час проведення мобілізації, проходять обов`язковий медичний огляд. Порядок проходження медичного огляду затверджується Міністерством оборони України та центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Перелік військово-облікових спеціальностей затверджується Міністерством оборони України.
За нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення,- звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Також згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
З матеріалів справи вбачається, що цей спір виник в результаті нездійснення розгляду відповідачем 1, 2 рапорту позивача від 28.07.2022 року.
Відповідач 2 в ході судового розгляду справи факт отримання рапорту позивача від 28.07.2022 року не заперечував, натомість зазначив, що рапорт поданий позивачем - з порушенням відповідного порядку, тому не підлягає розгляду.
В обґрунтування таких мотивів, відповідач 2 вказує, що клопотання командира військової частини НОМЕР_11 командиру військової частини НОМЕР_3 про переміщення позивача мало передувати атестування та рекомендації безпосередніх і прямих начальників. Клопотання про переміщення вчиняється командиром за наявності обґрунтованих підстав передбачених законодавством, а за їх відсутності - на власний розсуд. Враховуючи що військова частина НОМЕР_3 належить до Сухопутних сил Збройних Сил України, а військова частина НОМЕР_1 - до Сил територіальної оборони Збройних Сил України, переміщення між цими частинами здійснюється за наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України. Переміщення військовослужбовця, який не перебуває в частині, самовільно залишивши її, за рапортом який направлений поштовим зв`язком, без письмового погодження та рекомендації безпосереднього командира не передбачено законодавством України.
Враховуючи наведене, відповідач 2 вказуює про те, що рапорт поданий позивача з порушенням порядку, та відповідно, на його думку, розгляду не підлягає.
Слід вказати, що судом, під час розгляду справи було витребувано ухвалою суду у відповідача 1 зокрема:
- відомості щодо проходження позивачем військової служби (накази, тощо);
- письмову згоду №339/22/7 від 27.07.2022 року командира про переведення позивача;
- листи/відповіді/рішення відповідачів на рапорт позивача від 28.07.2022 року;
- відомості/інформацію щодо підставі невидачі в/ч НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 військового квитка.
Однак, витребувані судом докази, відповідачами надані так і не були.
При цьому, одним із мотивів нерозгляду рапорта позивача від 27.07.2022 року відповідачі зазначають про те, що він поданий з порушенням відповідного порядку, тому не підлягає розгляду.
Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Застосовуючи вищевказані положення законодавства до обставин справи суд зазначає, що рапорт як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань.
Такий строк визначено в п. 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України як загальний строк для опрацювання документів, які були зареєстровані військовою частиною.
За обставин цієї справи відповідач 1, 2 факт отримання рапорту позивача від 28.07.2022 року фактично визнав, водночас жодної письмової відповіді на означений рапорт позивача відповідачем 1,2 надано не було.
З огляду на зазначене, суд вбачає неправомірну бездіяльності відповідача 1,2 щодо нездійснення належного розгляду рапорту позивача від 28.07.2022 року.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди подальшому руху спірного рапорту до Регіонального управління Сил ТрО « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та штабу Командувача Сил ТрО ЗСУ, суд зазначає про таке.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати «дискреційні повноваження», користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Прийняття рішень по суті рапорту є виключним повноваженням посадової особи, яка уповноважена на розгляд такого рапорту, в той час як суд уповноважений на перевірку дотримання законодавства під час реалізації відповідної владної компетенції відповідачем.
У зв`язку з цим, суд не вбачає підстав для втручання у владні повноваження відповідача щодо прийняття рішення по суті рапорту та зобов`язання відповідача 1,2 усунути перешкоди подальшому руху спірного рапорту до Регіонального управління Сил ТрО « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та штабу Командувача Сил ТрО ЗСУ, оскільки такі дії являтимуть собою перебирання та підміну компетенції відповідачів.
Водночас, перевіряючи законність дій відповідача 1,2 в цій справі судом встановлено факт неприйняття в/ч НОМЕР_1 рішення по суті рапорту в цілому, тобто усунення від реалізації своєї компетенції, що не відповідає вказаним положенням законодавства та є протиправним.
Однак, за відсутності рішення по суті рапорту суд позбавлений можливості оцінити законність такого рішення та, відповідно, зобов`язати відповідача вчинити певні дії, які за змістом були б одним з варіантів прийняття рішення по суті рапорту.
У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач 1,2 як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги у цій частині.
Таким чином, з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача 1,2 розглянути рапорт від 28.07.2022р. старшого солдата ОСОБА_1 та повідомити його про результати розгляду рапорту від 28.07.2022 року.
Щодо вимог позивача в частині визнання неправомірною бездіяльністю в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 - не видачу як мобілізованому солдату ОСОБА_1 військового квитка із необхідними відмітками та зобов`язання в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 видати солдату ОСОБА_1 військовий квиток із необхідними відмітками, слід зазначити про таке.
Відповідно Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого Указом Президента України від 30.12.2016 №582/2016 військові квитки видаються районними (об`єднаними районними), міськими (районними у містах, об`єднаними міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.
Крім того, виготовлений квиток може бути виданий після розгляду рапорту від 28.07.2022 року.
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов такого висновку.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 Цивільного кодексу України).
Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, у зазначеній справі суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.
У цьому у випадку позивачем не надано жодних доказів заподіяння їй душевних страждань, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок дій або бездіяльності відповідача 1,2.
Позивач жодним чином не обґрунтовує розмір відшкодування моральної шкоди в солідарному розмірі по 20,00 грн., з кожного відповідача та не довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, настання тих негативних наслідків, про які він вказує, та причинного зв`язку між ними та оскаржуваною бездіяльністю відповідача 1,2, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Виходячи із меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд робить висновок, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », третя особа: Регіональне управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, про таке.
Відповідно до пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, докази понесення ним інших судових витрат у справі відсутні, у зв`язку з чим розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Позовну заяву задовольнити частково.
Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_12 , АДРЕСА_2 ), Військової частини НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_13 , АДРЕСА_2 ) щодо нездійснення розгляду рапорту від 28.07.2022 року старшого солдата ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_10 , АДРЕСА_3 ) про переміщення його до в/ч НОМЕР_3 (57ОМБр) ЗСУ для участі в бойових діях.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_12 , АДРЕСА_2 ), Військову частину НОМЕР_2 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_13 , АДРЕСА_2 ) розглянути рапорт від 28.07.2022р. старшого солдата ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_10 , АДРЕСА_3 ) та повідомити ОСОБА_1 про результати розгляду рапорту від 28.07.2022 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.В. Сидоренко