Справа № 120/2958/24
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 липня 2024 р. Справа № 120/2958/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/9892/23, нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 25325,81 грн., у зв`язку з чим, на думку позивача, наявні усі підстави щодо зобов`язання останнього здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за період з 17.10.2017 року по 27.02.2024 року (день виконання рішення суду), тобто за час несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення.

Окрім того, позивач вказує на протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення з 15.03.2017 року по день виконання рішення суду.

Ухвалою від 18.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку визначеному статтею 262 КАС України. Встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. Окрім того цією ухвалою витребувано у відповідача докази, необхідні для розгляду справи.

01.04.2024 через систему «Електронний суд» направлено відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою позицію представник відповідача зазначає, що порядок звільнення з військової служби визначає спеціальне законодавство, в тому числі і Положення «Про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України», затверджене Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009.

Зауважує, що позивач звільнився відповідно до норм зазначеного Положення, а відтак, і розрахунок проводиться відповідно до нього. Пунктом 293 Порядку № 1115/2009, встановлено, що особа звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби України розраховується за всіма видами належного йому на день звільнення матеріального та грошового забезпечення, а не в порядку ст. 116 КЗпП України.

Пунктом 265 Положення № 1115/2009, визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється у запас та у відставку.

Так, представник відповідача звертає увагу суду, що позивач не звільнявся з військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , а перевівся для подальшого проходження служби у військову частину НОМЕР_2 , з якої, в подальшому, був звільнений 09.08.2021 року в запас Збройних Сил України, тому, саме військова частина НОМЕР_2 мала проводити остаточний розрахунок перед звільненням по усім видам забезпечення.

При цьому, лише на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16.10.2023 року у справі № 120/9892/23, військовою частиною НОМЕР_1 , виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 15.03.2017 року по 17.10.2017 року. Разом з тим, нормами ст. 117 КЗпП передбачено, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

У зв`язку з чим, норми ст. 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

На підставі зазначеного, відповідач наголошує, що механізм стягнення середнього заробітку можливий лише у випадку звільнення особи з військової служби та не здійснення з вини прикордонного загону, який зобов`язаний здійснювати остаточний розрахунок перед звільненням, виплати усіх належних сум. А тому, в межах правового поля, зазначенні правовідносини не можуть застосовуватись до даної справи, оскільки позивач з військової частини НОМЕР_1 був переведений, а не звільнений, для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_2 .

Також, окремо заперечує щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку із затримкою їх виплати. Наголошує на тому, що в переліку нормативно правових актів у період з березня 2017 року по жовтень 2017 року, був відсутній механізм, який би зобов`язував військову частину НОМЕР_1 здійснювати нарахування компенсації на суми індексації.

Стосовно виконання вимог ухвали про відкриття провадження у даній справі, в частині витребуваних доказів, відповідач зазначає, що надати інформацію про грошове забезпечення позивача за останні 2 повні місяці перед звільненням, військова частина НОМЕР_1 не має такої можливості, оскільки позивач не звільнявся з військової служби із військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 04.04.2024 вирішено повторно витребувати у військової частини НОМЕР_1 докази на підтвердження нарахованих та виплачених сум грошового забезпечення.

На виконання вимог ухвали суду, військовою частиною НОМЕР_1 подано клопотання до якого долучено довідку № 92 щодо нарахованого грошового забезпечення позивачу за останніх повних 2 календарні місяці (травень червень 2019 року), та надано довідку № 93 із зазначенням суми грошового забезпечення.

01.05.2024 року через систему «Електронний суд», представником позивача подано клопотання про долучення доказів, а саме: копію листа відповіді військової частини НОМЕР_1 № 09/Є-119/135 від 08.03.2024 року щодо нарахування та виплати середнього заробітку та листа відповіді військової частини НОМЕР_1 за № 09/2842-24 від 11.03.2024 року щодо компенсації втрати частини доходів.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив, що у період з 15.03.2017 року по 19.10.2017 року ОСОБА_1 , проходив службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 15.03.2017 року по 17.10.2017 року, звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі № 120/9892/23-а задоволено адміністративний позов. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 15.03.2017 року по 17.10.2017 рік. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 15.03.2017 року по 17.10.2017 рік, враховуючи базовий місяць для обчислення індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

На виконання рішення суду у справі № 120/9892/23-а у лютому 2024 року позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 25040,17 грн.

Разом з тим, не погоджуючись з діями відповідача щодо не проведення остаточного та повного розрахунку при виключені зі списків особового складу військової частини, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України та про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та фактичним обставинам справи, суд враховує таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Положення № 1115/2009). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

У відповідності до пунктів 292, 293 Положення № 1115/2009 наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.

Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за обраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII як і Положенням № 1115/2009 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та багато інших.

Так, статтею 116 КЗпП України визначено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Крім того Великою Палатою Верховного Суду зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. Так, аналізуючи синтаксичний розбір текстуального змісту положення статті 117 КЗпП України судова палата зробила висновок про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23.12.2020 у справі № 825/1732/17, від 29.12.2020 у справі № 520/11337/18.

В даному випадку, в рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачем при виключені позивача зі списків особового складу військової частини не проведено з останнім повного розрахунку, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України, що має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Визнаючись щодо дати з якої належить відраховувати період затримки остаточного розрахунку при звільнені, суд враховує, що затримка розрахунку позивача при звільнені має бути обчислена з наступного дня після його виключення зі списків особового складу військової частини, тобто з 18.10.2017.

Між тим, остаточний розрахунок на виконання судового рішення у справі № 120/9892/23 проведено лише 27.02.2024 (дата надходження коштів на банківський рахунок позивача).

Відповідно, період затримки остаточного розрахунку охоплюється з 18.10.2017 по 27.02.2024.

Водночас, суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

У низці постанов Верховного Суду викладено висновок щодо необхідності проведення умовного поділу періоду за який особа має право на виплату середнього заробітку на 2 частини: до набрання чинності змін до КЗпП України, тобто до 19.07.2022 і після цього.

Такий висновок, зокрема викладено у постановах Верховного Суду від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.02.2024 у справі №460/42448/22.

Відтак, у період з 18.10.2017 по 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

При цьому, як зазначено Верховним Судом до цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 по 27.02.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отже, визначаючись щодо суми середнього заробітку за період з 18.10.2017 по 18.07.2022, суд виходить з наступного.

Для встановлення середнього грошового забезпечення за один день, судом взято до уваги довідку за 2017 рік про грошове забезпечення позивача. При цьому, враховано, що позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 саме 17.10.2017 тобто у жовтні ОСОБА_1 , відпрацьовано не повний календарний місяць, у зв`язку з чим, середнє грошове забезпечення позивача визначалось за серпень-вересень 2017 року, яке у свою чергу становило: у серпні 2017 року - 9922,01 грн., та у вересні 2017 року - 9990,35 грн.

Отже, середньоденний заробіток позивача становив 326,43 грн. ((9922,01 грн + 9990,35 грн): 61 календ. день)).

Відтак за період з 18.10.2017 по 27.02.2024 тобто за 2324 календарних днів середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 758623,32 грн (326,43 грн х 2324 календарних днів).

При цьому підлягають застосуванню критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Так, за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини як розмір недоплаченої суми заробітку, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 25325,81 грн/758623,32 грн (сума виплаченої індексації / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,03.

Отже, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 18.10.2017 по 18.07.2022 та з врахуванням принципу співмірності становить 16990,68 грн. (326,43грн. х 1735 календарних днів х 0,03).

Водночас зазначена сума є тією сумою коштів, з яких у подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а.

Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 по 27.02.2024 слід зазначити, що у даному випадку, враховуючи нову редакцію ст. 117 КЗпП України, підлягає обрахунку середній заробіток лише за шість місяців, що становить 185 календарних днів.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 60389,55 грн. (326,43 грн х 185 календарних днів).

Отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 18.10.2017 по 18.07.2022 в сумі 16990,68 грн. та за період з 19.07.2022 по 27.02.2024, у межах шестимісячного строку, в сумі 60389,55 грн.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач не набув право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такий не був звільнений з військової служби, суд зазначає, що згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.10.2017 за № 333-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 , який після здачі справ і посади вибув згідно наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 22.09.2017 № 971-ос у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , для подальшого проходження військової служби, з 17.10.2017.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період, визначається положенням «Про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України», затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009

Відповідно до п. 121 Положення, № 1115/2009 вибуття військовослужбовця до нового місця служби здійснюється після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу або письмового повідомлення про його призначення на посаду чи зарахування у розпорядження начальника відповідного органу Держприкордонслужби, в тому числі доведеного технічними засобами передачі інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу органу Держприкордонслужби здійснюється після здавання ним посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання органом витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення військовослужбовця по службі.

Враховуючи викладене, позивач у зв`язку із його зарахуванням на нове місце служби підлягав звільненню зі штатної посади військової частини НОМЕР_1 .

Відтак, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.10.2017 за № 333-ос з 17.10.2017 припинено правовідносини з проходженням служби старшого прапорщика ОСОБА_1 , за штатною посадою у військовій частині НОМЕР_1 шляхом виключення із списків особового складу такої військової частини та всіх видів забезпечення.

Аналогічного висновку, щодо наявності в особи, яка вибула до нового місця служби, права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні дійшли, зокрема колегії суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду у постанові від 28.12.2023 у справі №460/48540/22, Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 22.12.2022 у справі №320/5614/21.

З приводу позовних вимог в частині не нарахування та не виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення за період з 15.03.2017 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення, суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-III).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Тобто стаття 2 Закону № 2050-III прямо передбачає, що під доходами, на які поширюються правила щодо компенсації втрат, у цьому Законі слід розуміти, зокрема й заробітну плату.

Наведене дає підстави для висновку, що дія зазначеного Закону поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності й господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), і стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України та які (відповідні доходи) не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Своєю чергою компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку та підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Відповідно до статті 3 Закону № 2050-III, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159) відтворюють положення Закону № 2050-III та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 цього Порядку № 159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.

Як зазначено у статті 7 Закону № 2050-III та пункті 8 Порядку № 159 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Отже, із аналізу вказаних положень Закону № 2050-III та Порядку № 159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

- нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;

- доходи не повинні носити разового характеру;

- порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);

- затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;

- зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

В даному випадку суд враховує, що відповідачем несвоєчасно виплачено позивачу в належному розмірі індексацію грошового забезпечення за період з 15.03.2017 по 17.10.2017, відтак, відповідач мав нарахувати та виплатити компенсацію відповідно до діючого законодавства.

При цьому, використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22.06.2018 у справі №810/1092/17, від 13.01.2020 у справі №803/203/17, від 29.10.2020 у справі № 280/729/19, від 29.04.2021 у справі №240/6583/20.

Таким чином із вищевикладеного слід дійти висновку, що у випадку бездіяльності роботодавця щодо нарахування та виплати працівнику індексації заробітної плати (грошового забезпечення), така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому, донарахування належних громадянину сум компенсації втрати доходів має здійснюватися до дня фактичної виплати заборгованості, щодо якої порушені строки виплати.

Як свідчать матеріали справи, право позивача на отримання індексації грошового забезпечення за період з 15.03.2017 по 17.10.2017, з урахуванням базового місяця січень 2008 року, підтверджено рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі №120/9892/23-а, яке набрали законної сили.

При цьому, суд зауважує, що представник позивача додатково зверталась із заявою на адресу відповідача щодо здійснення виплати компенсації втрати частини доходів, та у відповідь на її звернення, військова частина НОМЕР_1 , листом від 08.03.2024 відмовила у здійсненні виплати вказаної компенсації втрати частини доходів.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 15.03.2017 по 27.02.2024 є протиправною. Як наслідок, з метою поновлення порушених прав позивача є підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 15.03.2017 по 27.02.2024 (день проведення платежу банківською установою згідно виписки по карті позивача).

Як зазначено у статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов по суті належить задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у цій справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 18.10.2017 по 18.07.2022 в сумі 16990,68 грн. (шістнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто гривень шістдесят вісім копійок) та за період з 19.07.2022 по 27.02.2024, у межах шестимісячного строку, в сумі 60389,55 грн. (шістдесят тисяч триста вісімдесят дев`ять гривень п`ятдесят п`ять копійок).

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 15.03.2017 по 27.02.2024.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Рішення суду сформовано: 03.07.2024.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна