Справа № 160/6773/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 рокуСправа №160/6773/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

13.03.2024р. через систему Електронний Суд ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 21.03.2024р., просить:

- визнати відмову відповідача направити позивача на проходження медико-експертної комісії з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності протиправною;

- зобов`язати відповідача надати направлення на огляд медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) з метою визначення відсотку втрати працездатності та встановлення групи інвалідності;

- стягнути з відповідача на користь позивача здійснені ним судові витрати в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , тривалий час перебуває на лікуванні через хворобу, на підставі висновку ВЛК №224 від 20.12.2023р. оформленого Свідоцтвом про хворобу, його було визнано непридатним до військової служби із виключенням із військового обліку. Позивач зазначив у позові, що 01.02.2024р. засобами поштового зв`язку направив на адресу відповідача рапорт від 31.01.2024р. про направлення його на проходження медико-експертної комісії з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності, до якого були додані, у тому числі медичні виписки, проте, на його рапорт відповідач надав відповідь №691/1689 від 19.02.2024р., у якій позивачеві було відмовлено у наданні такого направлення через відсутність його у військовій частині. Позивач вважає, що така відмова відповідача порушує його право на лікування та проходження медико-соціальної експертної комісії, порушує приписи ст.233, 234, 246, 260,262 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Силах України, п.3 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2019р. №1317 (далі Положення №1317) за якими визначено обов`язок надати направлення для проходження медико-експертної комісії саме роботодавця, тобто, у даному випадку, в/ч НОМЕР_1 , де він проходить службу, з урахуванням того, що ступінь втрати працездатності військовослужбовців у період проходження ними військової служби встановлюється у відсотках саме згаданою комісією МСЕК на підставі, зокрема, свідоцтва про хворобу, у разі визнання ВЛК військовослужбовця не придатним до проходження військової служби за станом здоров`я згідно до п.13 згаданого Положення №1317. Також позивач вказав і на те, що його орієнтовний розрахунок судових витрат, який він планує понести, складається з витрат на професійну правничу допомогу, який загалом становить 45 000,00 грн. У відповіді на відзив від 11.04.2024р. та у заяві від 12.04.2024р. представник позивача послався на ті ж самі обставини та підстави, що викладені і у позові, додатково зазначив, що відзив на позов підписаний не уповноваженою на те особою, оскільки документи на підтвердження повноважень ОСОБА_2 представляти інтереси відповідача надані не були, що свідчить про не подання відповідачем відзиву та визнання ним позову, а також відповідачем не було направлено рапорт позивача до структурного підрозділу військової частини, який відповідальний за лікування позивача та направлення його на медико-соціальну експертну комісію у порушення вимог п.п.3.8.4 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №40 від 31.01.2024р.(а.с.66-76, 97-101).

Ухвалою суду від 01.04.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази на підтвердження обґрунтованості та вмотивованості відмови позивачеві у направленні його на проходження медико-експертної комісії з метою встановлення ступеня втрати працездатності, оформленої листом від 19.02.2024р. №691/1689, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.85).

Зазначена ухвала суду разом з копією уточненого позову та доданими до нього документами була направлена та отримана відповідачем у його електронному кабінеті 14.03.2024р. (адміністративний позов), 01.04.2024р. (ухвала суду) згідно до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявних у справі (а.с.88, 90).

На виконання вищенаведених вимог ухвали суду, 06.04.2024р. через систему Електронний суд від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні позову позивачеві відмовити повністю посилаючись на те, що відповідно до п.3 Положення №1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності за направленням лікувально-профілактичного закладу здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження діяльності. Військова частина НОМЕР_1 до категорії лікувально-профілактичних закладів за своїх організаційно-правовим статусом не належить, медичні підрозділи частини лікувальні заходи відносно позивача не здійснюють, оскільки він самовільно перебуває поза місцем служби, військова частина не може мати відомостей про те, чи зазнав організм позивача стійкого порушення функцій, а отже, вважає, що військова частина НОМЕР_1 не володіє і не може володіти а ні фактичними даними про те, чи потребує позивач медико-соціальної експертизи, а ні формальною (процесуальною) правосуб`єктністю для видачі позивачу направлення для проходження такої експертизи. У свою чергу, відповідач позбавлений можливості провести вивчення стану здоров`я позивача, поставити йому попередній діагноз та визначити мету направлення на МСЕК навіть в умовах амбулаторного прийому відповідно до ст.255 Статуту внутрішньої служби ЗС України. За викладеного, відповідач вважає, що позивачу обґрунтовано відмовлено у видачі направлення на медико-соціальну експертизу про що йому повідомлено листом №691/1689 від 19.02.2024р. у відповідь на його рапорт за вх. №124/1 від 07.02.2024р. (а.с.93-94).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 04.07.2024р. строки розгляду даної справи було продовжено до 04.07.2024р. на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.123).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 04.07.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 , у званні солдата на посаді стрілка-санітара, що підтверджується копією паспорту, відомостями, які містяться у копії військового квитка позивача, у рапортах позивача, копії яких наявні у матеріалах справи (а.с.8, 10-11, 21-24).

20.12.2023р. 20 регіональна позаштатна військово-лікарська комісія КНП «Криворізька міська лікарня №5» КМР провела медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби позивача за результатами якої було прийнято постанову про непридатність позивача до військової служби на підставі статті 54-а графи ІІ Розладу хвороб з виключенням з військового обліку про що складено Свідоцтво про хворобу №224 за формою Додатку 11 до Положення №402 від 14.08.2008р., що підтверджується його копією(а.с.43-44).

01.02.2024р. через засоби експрес-пошти згідно накладної №29-9902-5832 позивач особисто направив на адресу відповідача (в/ч НОМЕР_1 ) рапорт від 31.01.2024р., у якому просив направити його на проходження медико-експертної комісії з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності, що підтверджується копією наведеного рапорту та експрес-накладною (а.с.21-23,35, 115-120).

До зазначеного рапорту позивачем було додано такі копії документів: копія військового квитка, копія виписки із медичної карти стаціонарного хворого №6151/1213 від 05.01.2024р., копія свідоцтва про хворобу №224 від 20.12.2023р. та продовження свідоцтва про хворобу №224, копія рапорту від 05.01.2024р., копія паспорту та РНОКПП позивача, про що свідчить зміст копії рапорту позивача від 31.01.2024р. та опису вкладення до експрес-накладної №29-9902-5832 від 31.01.2024р. (а.с.115-116).

У відповідь на зазначений рапорт позивача за вх. №124/1 від 07.02.2024р., командиром військової частини НОМЕР_1 листом №691/1689 від 19.02.2024р. повідомлено позивача про відсутність можливості реалізувати його рапорт, а саме: направлення його для проходження медико-соціальної експертної комісії, у зв`язку з відсутністю позивача на службі. Зазначено, щоб отримати направлення позивачеві необхідно припинити вчинення правопорушення, з`явитися на військовій службі та представитись своєму безпосередньому командиру, що підтверджується змістом копії наведеного листа (а.с.25).

Вважаючи таку відмову відповідача у наданні йому направлення на проходження медико-експертної комісії з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності за його рапортом від 31.01.2024р. (вх. №124/1 від 07.02.2024р.), протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України стаття 2 згаданого Закону.

Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІУ затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут внутрішньої служби).

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Збереження і зміцнення здоров`я, фізичний розвиток військовослужбовців - важлива і невід`ємна частина їх підготовки до виконання військового обов`язку. Піклування командира (начальника) про здоров`я підлеглих є одним з основних його обов`язків у діяльності щодо забезпечення постійної бойової готовності військової частини (підрозділу) стаття 233 Статуту внутрішньої служби.

А у відповідності до вимог абзацу 2 ст.260 згаданого Статуту внутрішньої служби передбачено, що у разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні мати при собі, зокрема, направлення, підписане командиром військової частини.

Згідно до вимог ст.252 Статуту внутрішньої служби встановлено, що у день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти.

В особливий період медичні та інші документи направляються у електронному вигляді до військової частини закладом охорони здоров`я або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. У разі неможливості направлення таких документів у електронному вигляді обов`язок по направленню документів у паперовому вигляді покладається на заклад охорони здоров`я або територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Порядок направлення медичних та інших документів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009р. №1317 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу (далі Положення №1317) та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності (далі Порядок №1317), які визначають процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю з метою встановлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності.

Згідно пункту 3 Положення №1317 передбачено, що медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання, зокрема, висновку роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання.

Також згідно пункту 3 Порядку №1317 установлено, що медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Згідно пункту 13 згаданого Порядку №1317 визначено, що ступінь втрати працездатності військовослужбовців і військовозобов`язаних у період проходження ними служби (зборів) встановлюється у відсотках на підставі постанови військово-лікарської комісії, оформленої як довідка військово-лікарської комісії, свідоцтво про хворобу або витяг з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії за формою, затвердженою Міноборони, та, зокрема, направлення командира військової частини.

Отже, із аналізу вищенаведених приписів чинного законодавства, слідує, що встановлення ступеню втрати працездатності військовослужбовців і військовозобов`язаних у період проходження ними військової служби віднесено до повноважень медико-соціальних комісій (далі МСЕК) на підставі, зокрема, постанови військово-лікарської комісії, свідоцтва про хворобу та за наявності виданого направлення командира військової частини.

При цьому, оформлення (надання) військовослужбовцю відповідного направлення на огляд (проходження) МСЕК з метою встановлення ступеню втрати працездатності на підставі вищезгаданих медичних документів віднесено до обов`язків та повноважень саме командира військової частини.

Разом з тим, як встановлено судом із матеріалів справи, у відповідь на рапорт позивача від 31.01.2024р. (зареєстрованого за вх.№124/1 від 07.02.2024р.) командиром в/ч НОМЕР_1 позивачеві було відмовлено у наданні направлення для проходження МСЕК, з підстав відсутністю його на військовій службі, необхідність з`явитися на військовій службі та представитись своєму безпосередньому командиру, що підтверджується копією листа-відповіді №691/1689 від 19.02.2024р. (а.с.25).

Наведена відповідь відповідача, оформлена листом, стосується та має вплив на реалізацію прав, обов`язків та інтересів на соціальний захист позивача як військовослужбовця Збройних Сил України, тому зазначений лист-відповідь є актом індивідуальної дії (рішенням) суб`єкта владних повноважень, правомірність прийняття якого перевіряється адміністративним судом при розгляді адміністративної справи з урахуванням способів захисту згідно до вимог ст.ст.2, 4,5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, як вбачається зі змісту оспорюваного рішення, оформленого листом №691/1689 від 19.02.2024р., підставою для відмови у наданні позивачеві направлення для проходження МСЕК була відсутність позивача на військовій службі.

Разом з тим, зазначені обставини щодо відсутності позивача на військовій службі, звернення позивача з рапортом не особисто, а подання такого рапорту від 31.01.2024р. позивачем засобами поштового зв`язку, не можуть бути обрані відповідачем обґрунтованими та вмотивованими підставами для відмови у наданні позивачеві направлення на проходження МСЕК з метою встановлення ступеня втрати ним працездатності та відповідної групи інвалідності, з огляду на наступне.

Як уже зазначалося вище, позивач як військовослужбовець має право із службових та особистих питань звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника, що передбачено статтею 14 Статуту внутрішньої служби.

При цьому, слід зазначити, що аналіз приписів згаданого Статуту внутрішньої служби не містить заборони для військовослужбовців звертатися з особистих питань до свого безпосереднього начальника, або до прямого начальника (командира військової частини) у період проходження ними лікування за станом здоров`я у лікувальних закладах, у тому числі і шляхом направлення рапортів засобами поштового зв`язку, оскільки знаходження таких військовослужбовців на лікуванні не припиняє проходження ними військової служби.

А отже, враховуючи те, що позивач упродовж усього 2023 року перебував на стаціонарному/амбулаторному лікуванні у різних закладах охорони здоров`я, про що свідчать наявні в матеріалах справи медичні висновки за якими встановлено, що військовослужбовець ОСОБА_1 мав потребу у супроводжуючому, визнаний непридатним до проходження військової служби з виключенням з військового обліку (п.14 Свідоцтва про хворобу №224 від 20.12.2023р.), у зв`язку із тяжкістю стану являється нетранспортабельним (п.8 копії виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 14.11.2023р.), тому суд приходить до висновку, що, з урахуванням наведених обставин, позивач не позбавлений був можливості звертатися з рапортами з особистих питань до відповідача шляхом надіслання їх на адресу відповідача засобами поштового зв`язку.

У даному випадку, судом враховується і те, що, позивач, звертаючись до відповідача з рапортами у період проходження лікування у лікувальних закладах за межами військової частини шляхом їх надіслання відповідачеві засобами поштового зв`язку, виконав свій обов`язок щодо повідомлення командира військової частини про місце його перебування та лікування, що відповідає вимогам Статуту внутрішньої служби, у свою чергу, командир військової частини має у такому випадку обов`язок розглянути рапорти позивача та прийняти за ними відповідне рішення з урахуванням доданих до них документів.

При цьому, у відзиві на позов відповідачем не ставилося під сумнів, що рапорт позивача від 31.01.2024р. був направлений ним особисто, таких доказів до відзиву не додано.

Таким чином, із аналізу наведених обставин, судом встановлено, що позивач, як військовослужбовець, який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , особисто звернувся з рапортом з особистих питань від 31.01.2024р. (надання йому направлення на проходження МСЕК) до свого начальника (командира військової частини), що не суперечить та відповідає приписам ст.14 Статуту внутрішньої служби.

Підставами для видачі військовослужбовцю командиром військової частини направлення на проходження МСЕК з метою визначення ступеня втрати працездатності військовослужбовця у період проходження ним військової служби є, зокрема, постанова ВЛК, Свідоцтво про хворобу у відповідності до вимог пункту 13 Порядку №1317.

Позивачем до рапорту від 31.01.2024р. було додано копію Свідоцтва про хворобу №224 від 20.12.2023р. з постановою ВЛК про непридатність до проходження військової служби з виключенням з військового обліку, що підтверджується змістом копії рапорту та не заперечується відповідачем у відзиві на позов.

А відповідно, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що за умови наявності вищенаведених медичних документів, командир військової частини мав безальтернативний обов`язок (за відсутності свободи розсуду) надати позивачеві направлення на проходження огляду МСЕК з метою встановлення ступеню втрати працездатності та встановлення відповідної групи інвалідності з урахуванням вимог пункту 13 Порядку №1317.

При цьому, судом враховується і те, що метою встановлення ступеню втрати працездатності та відповідної групи інвалідності позивачеві є саме призначення у подальшому виплати одноразової грошової допомоги, розмір якої залежить від визначення МСЕК відсотку втрати працездатності позивача та відповідної групи інвалідності (І, ІІ Ш групи), що є складовими соціального та правового захисту позивача, передбаченого ст.ст.16, 16-1, 16-2, 16-3 Законом України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей», а відповідно, командир військової частини не має правових підстав для не надання позивачеві (відмови у наданні) направлення на проходження МСЕК, що є порушенням останнім пункту 13 Порядку №1317.

За викладених обставин, рішення відповідача, оформлене листом №691/1689 від 19.02.2024р., про відмову позивачеві у наданні направлення на проходження МСЕК з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності, підлягає визнанню судом протиправним та скасуванню.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві на позов не доведено належними, достатніми та допустимими доказами правомірність прийняття оспорюваного рішення, оформленого листом №691/1689 від 19.02.2024р., про відмову позивачеві у наданні направлення на проходження МСЕК з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності, з урахуванням встановлених судом повноважень командира військової частини щодо обов`язку надання такого направлення згідно до п.13 Порядку №1317 та аналізу вищенаведених норм чинного законодавства.

Є неспроможними аргументи відповідача, тому відхиляються судом, з приводу того, що військова частина НОМЕР_1 не віднесена до категорії лікувально-профілактичних закладів, медичні підрозділи частини лікувальні заходи відносно позивача не здійснюють, оскільки позивач самовільно перебуває поза місцем служби, з огляду на таке.

По-перше, позивач проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 , упродовж усього 2023р. та початок 2024р. перебував на тривалому лікуванні у різних медичних лікувальних закладах, що підтверджується наявними у справі медичними виписками, довідками ВЛК в/ч та, зокрема, постановою ВЛК, Свідоцтвом про хворобу №224 від 20.12.2023р., №6151/1213 від 05.01.2024р., за якими позивача визнано непридатним до проходження військової служби із виключенням з військового обліку (а.с.18, 43-44).

Зазначені докази відповідачем жодними іншими доказами не спростовані, тому відхиляються судом.

По-друге, надання направлення на проходження військовослужбовцем МСЕК з метою встановлення ступеня втрати працездатності належить до обов`язків та повноважень командира військової частини у відповідності до вимог п. 13 Порядку №1317, п.3 Положення №1317 як роботодавця, тому аргументи відповідача про те, що відповідач не здійснював лікування позивача є неспроможними та не обґрунтованими у зв`язку із чим не заслуговують на увагу.

По-третє, перебування позивача на тривалому лікуванні, що підтверджено наявними у справі копіями медичних висновків, довідок ВЛК, Свідоцтва про хворобу та постанови ВЛК про непридатність позивача до проходження військової служби з виключенням з військового обліку, рапорту позивача від 05.01.2024р. про надання йому відпустки для лікування, рапорту позивача від 31.01.2024р. про надання йому направлення на проходження МСЕК, який був отриманий відповідачем 07.02.2024р. за вх. №124/1, не можуть служити свідченням самовільного залишення позивачем військової частини, оскільки з урахуванням наведеного відповідачем жодного доказу, наприклад, проведення службового розслідування, порушення кримінального провадження стосовно позивача до відзиву не додано.

Судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і доводи відповідача з приводу того, що відповідач позбавлений можливості провести вивчення стану здоров`я позивача, поставити йому попередній діагноз та визначити мету направлення на МСЕК, з огляду на те, що стан здоров`я позивача, його діагноз уже встановлені постановою позаштатної ВЛК КНП «Міська клінічна лікарня №5» КМР, оформленою Свідоцтвом про хворобу №224 від 20.12.2023р. (а.с.43-44), які і є підставою для оформлення направлення на проходження МСЕК командиром військової частини згідно до вимог приписів пункту 13 Порядку №1317 та пункту 3 Положення №1317.

Між тим, судом не беруться до уваги та відхиляються доводи представника позивача з приводу того, що відзив на позов підписаний неуповноваженою на те особою, оскільки документи на підтвердження повноважень ОСОБА_2 представляти інтереси відповідача не надані, що, на думку, представника позивача, є доказом ненадання відповідачем відзиву та визнання ним позову, з огляду на те, що зазначені аргументи не відповідають дійсності та спростовуються змістом доданої до відзиву копії довіреності ВЧ НОМЕР_1 від 02.01.2024р. №691/31 за якою ОСОБА_2 уповноважено вести справи в судах України від імені ВЧ НОМЕР_1 , зокрема, і підписувати відзиви (а.с.96).

Інші доводи учасників справи не беруться судом до уваги, оскільки не спростовують вищенаведених висновків суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши у відповідності до вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність прийняття відповідачем як суб`єктом владних повноважень оспорюваного рішення, оформленого листом №691/1689 від 19.02.2024р. про відмову у наданні направлення позивачеві на проходження МСЕК, суд приходить до висновку, що наведене спірне рішення є таким, що прийняте не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Приймаючи до уваги викладене, судом встановлено, що відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення, оформленого листом №691/1689 від 19.02.2024р. про відмову у наданні направлення позивачеві на проходження МСЕК, були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання наведеного рішення протиправним та його скасування.

Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача, з урахуванням виходу судом за межі позовних вимог позивача у відповідності до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, у наведеній частині, підлягають задоволенню.

Окрім того, оскільки у ході судового розгляду даної справи встановлено протиправність прийняття вищенаведеного оспорюваного рішення, оформленого листом №691/1689 від 19.02.2024р., про відмову у наданні направлення позивачеві на проходження МСЕК, то у такому випадку підлягають і задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача надати позивачеві направлення на огляд МСЕК з метою встановлення ступеню втрати його працездатності та відповідної групи інвалідності (похідної позовної вимоги), виходячи з наступного.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження», суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Також, слід зазначити, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Оскільки у даних правовідносинах судом встановлено протиправність рішення відповідача, оформленого листом оформленого листом №691/1689 від 19.02.2024р., про відмову у наданні направлення позивачеві на проходження МСЕК, а підставою для видачі позивачеві направлення є саме постанова ВЛК, свідоцтво про хворобу №224 від 20.12.2023р. у відповідності до вимог п.13 Порядку №1317, які були надані позивачем відповідачеві з рапортом від 31.01.2024р., а відповідно, у командира військової частини не було іншого варіанту вибору поведінки, як видати таке направлення, тому суд приходить до висновку, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

За таких обставин, суд вважає, що належним і найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивача, який призведе до відновлення порушених прав позивача у найскоріший термін у даних правовідносинах, є саме зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 видати позивачеві направлення на проходження МСЕК з метою встановлення ступеня втрати ним працездатності та відповідної групи інвалідності у відповідності до вимог пункту 13 Порядку №1317.

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За викладених обставин, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним судових витрат по сплаті судового збору з урахуванням того, що позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України та учасником бойових дій згідно посвідчення НОМЕР_2 (а.с.77) та звільнений від сплати судового збору за п.12, п.13 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 , оформлене листом №691/1689 від 19.02.2024р. про відмову у наданні військовослужбовцю ОСОБА_1 направлення для проходження медико-соціальної експертної комісії з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності.

Зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) надати військовослужбовцю ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на підставі його рапорту від 31.01.2024р. (зареєстрованого за вх.№124/1 від 07.02.2024р.) направлення на проходження медико-соціальної експертизи з метою встановлення ступеню втрати працездатності та відповідної групи інвалідності з урахуванням вимог п.13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009р. №1317.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва