Справа № 240/30481/23
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2024-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому з урахуванням змінених позовних вимог, просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.09.2023 №9-ДС в частині звільнення ОСОБА_1 ;
- поновити ОСОБА_1 на роботі на умовах строкового договору до дня переходу на штат мирного часу та призначити на посаду головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 , без конкурсного відбору обов`язковість якого передбачена законом, без проведення спеціальної перевірки, передбаченої Законом України "Пpo очищення влади" під час дії воєнного стану та до призначення на цю посаду переможця конкурсу відповідно законодавства або до сплину двадцятимісячного строку після припинення чи скасування воєнного стану;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23.09.2023 з розрахунку середньоденного грошового забезпечення по день винесення судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що в її заяві про звільнення за власним бажанням від 20.09.2023 не було двотижневого попередження про звільнення. Позивач просила звільнити себе за власним бажанням 22.09.2023, оскільки згідно наказу від 01.05.2023 №7-вс була прийнята на роботу в умовах строкового договору, то і підстави звільнення у разі видання наказу повинні бути за ст.39 Кодексу законів про працю України. Проте відповідач, задовольняючи заяву, звільнив позивача за ст.38 Кодексу законів про працю України. Також, позивач вказує, що у неї не було жодної з поважних причин, передбачених законом для припинення строкового трудового договору на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 , без конкурсного відбору. Крім того, позивач зазначає, що не було і взаємної домовленості з роботодавцем, а заява на звільнення за власним бажанням від 20.09.2023 подана позивачем в емоційному стані та під психологічним тиском керівного складу ІНФОРМАЦІЯ_4 . Позивач також зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_4 при звільненні не було враховано заяву від 22.09.2023 про відкликання попередньої заяви про звільнення 20.09.2023, як не реалізовану зі змінами обставин. Вказаний наказ про звільнення позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, що слугувало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Після усунення позивачем недоліків позову, ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
07.12.2023 на адресу суду від відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_4 надійшов відзив на адміністративний позов (а.с.52-54), відповідно до змісту якого відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в його задоволенні. В обґрунтування відзиву відповідач вказав, що позивачем подано 20.09.2023 власноручно написану заяву про звільнення з посади за власним бажанням 22.09.2023. За відсутності причин, які вказують на неможливість продовження роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк роботи після подання працівником заяви про звільнення в межах двотижневого строку, що на думку відповідача було зроблено, та визначено дату звільнення позивача - 22.09.2023, а саме: дату зазначену позивачем у заяві від 20.09.2023. При цьому відповідач вказує, що саме по собі звільнення до закінчення двотижневого строку попередження не може свідчити про відсутність волевиявлення працівника на звільнення з посади та не є підставою для поновлення позивача на роботі.
Крім того, позивач має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується наявним у матеріалах справи свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації цивільного стану по місту Коростеню Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області від 04.03.2016, що є на думку відповідача, тим самим випадком, передбаченим частиною 1 статті 38 КЗпП у разі якого роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, в даному випадку це було визначено 22.09.2023.
Як зазначається позивачем у позовній заяві, 22.09.2023 в останній день роботи згідно заяви на звільнення від 20.09.2023 позивач подала на ім`я чальника ІНФОРМАЦІЯ_4 заяву від 22.09.2023 в якій нібито відкликала заяву про звільнення від 20.09.2023, як не реалізовану зі змінами обставин. На цій заяві заступник начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_3 наклав візу, що клопоче по суті заяви, тобто не має бажання щоб позивач звільнилась з посади. Дану заяву зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції ІНФОРМАЦІЯ_4 22.09.2023 за №6977. Заяву позивача, датовану 22.09.2023 про відкликання заяви про звільнення позивач принесла 22.09.2023 до приймальної частини ІНФОРМАЦІЯ_8 для її реєстрації, а потім її забрала.
В свою чергу посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_4 було подано заяву про відсутність поданої позивачем 22.09.2023 заяви про відкликання заяви про звільнення від 20.09.2023, так як дану заяву позивач після реєстрації не передала до відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідачем до відзиву долучено CD-R носій, який містить відеозапис пересування позивача по ІНФОРМАЦІЯ_9 22.09.2023 та вихід з приміщення із паперами, що на думку відповідача, свідчить про факт того, що позивач фактично і не подавала дану заяву про відкликання заяви про звільнення до ІНФОРМАЦІЯ_7 . Крім того, з даного запису не вбачається фактів перебування позивача в тяжкому (пригніченому) емоційному стані та остання не виглядає наляканою.
Також, відповідач стверджує, що на час видачі наказу про звільнення в керівництва ІНФОРМАЦІЯ_7 не було жодної заяви позивача про відкликання заяви про звільнення. Тому, наказ про звільнення позивача вважає законним і обґрунтованим.
11.12.2023 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.67-71) відповідно до змісту якої позивач заперечує проти доводів відзиву, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити позов з підстав, що вказані у позові.
28.12.2023 на адресу суду від відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позовну заяву (а.с.79), відповідно до змісту якого відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в його задоволенні. В обґрунтування відзиву відповідач вказав, що за відсутності причин, які вказують на неможливість продовження роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк роботи після подання працівником заяви про звільнення в межах двотижневого строку, що на думку відповідача було зроблено, та визначено дату звільнення позивача - 22.09.2023, а саме дату зазначену позивачем у заяві від 20.09.2023. При цьому відповідач вказує, що саме по собі звільнення до закінчення двотижневого строку попередження не може свідчити про відсутність волевиявлення працівника на звільнення з посади та не є підставою для поновлення позивача на роботі.
Крім того, позивач має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується наявним у матеріалах справи свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації цивільного стану по місту Коростеню Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області від 04.03.2016, що є, на думку відповідача, тим самим випадком, у разі якого роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, в даному випадку це було визначено 22.09.2023.
Позовні вимоги щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу вважає передчасними (а.с. 79 на звороті).
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 01.05.2023 ОСОБА_1 була прийнята на роботу на умовах строкового договору до дня переходу на штат мирного часу та призначена на посаду головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 , без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, без проведення спеціальної перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» під час дії воєнного стану та до призначення на цю посаду переможця конкурсу відповідно законодавства або до спливу двадцятимісячного строку після припинення чи скасування воєнного стану, про що є запис в трудовій книжці - наказ №7-ВС від 01.05.2023. Залишено раніше присвоєний дев`ятий ранг державного службовця.
Згідно наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.09.2023 №9-ДС по особовому складу державних службовців - ОСОБА_1 звільнено з роботи відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням (а.с.10).
Позивач вважає наказ про її звільнення протиправним оскільки роботодавець не врахував її бажання залишитись на роботі та працювати далі, тому звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 38 Кодексу законів про працю України передбачає підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, так частиною 1 цієї статті передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Згідно з частиною 2 статті 38 Кодексу законів про працю України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Також, згідно з частинами 1, 2 статті 86 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.
20.09.2023 ОСОБА_1 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 було подано заяву про звільнення за власним бажанням 22.09.2023 (а.с.12). Дану заяву зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції ІНФОРМАЦІЯ_4 20.09.2023 за №6870.
22.09.2023, тобто в останній день роботи позивача, визначений згідно заяви про звільнення від 20.09.2023, позивачем подано на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 заяву, в якій позивач відкликала заяву про звільнення, як не реалізовану зі змінами обставин. На цій заяві безпосередній керівник позивача - заступник начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 поставив візу, що клопоче по суті заяви, тобто не має бажання щоб позивач звільнилась з посади. Дану заяву зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції ІНФОРМАЦІЯ_4 22.09.2023 за №6977 (а.с.13).
Проте, начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 було підписано наказ від 20.09.2023 №9-ДС, яким звільнено 22.09.2023 державного службовця ОСОБА_1 головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. Підставою слугувала заява державного службовій ОСОБА_1 (вх. №6870 від 20.09.2023 (а.с.10, 12).
Отже, оскаржуваний наказ був виданий відповідачем без врахування заяви позивача від 22.09.2023 (а.с.13), незважаючи на те, що заява бала зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції ІНФОРМАЦІЯ_4 22.09.2023 за №6977, та на ній містилася резолюція заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 .
Тобто відповідач був обізнаний про заяву ОСОБА_1 від 22.09.2023, однак проігнорував її, не з`ясував у працівника наміри залишитись на роботі, що призвело до порушення частини 2 статті 38 КЗпП та протиправного звільнення ОСОБА_1 .
Згідно з положеннями частини 2 статті 38 КЗпП надає роботодавцю право звільнити працівника, який виявив бажання продовжувати працювати, за раніше поданою заявою про звільнення, лише у випадку коли на його місце запрошено іншого працівника.
Відповідач у відзиві не навів доводів щодо того, що на місце ОСОБА_1 був запрошений інший працівник, а також не надав до суду відповідних доказів.
У постанові від 26.10.2016 у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.
Судом встановлено, що у ОСОБА_1 не було волевиявлення на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, про що свідчить подана позивачем заява від 22.09.2023 про відкликання попередньо поданої заяви про звільнення від 20.09.2023.
Таким чином, суд констатує, що на день видання спірного наказу ІНФОРМАЦІЯ_4 не мав згоди позивача на звільнення, оскільки заява про звільнення позивача за власним бажанням датована 20.09.2023, була відкликана останнім шляхом подання заяви від 22.09.2023, а тому не мав права звільняти позивача.
Отже, суд доходить висновку про протиправність спірного наказу відповідача та про наявність правових підстав для його скасування.
Решта доводів та аргументів сторін не приймаються судом до уваги, оскільки не мають значення для правильного вирішення спору по суті, не впливають на встановлені в ході розгляду справи обставини і не спростовують викладених висновків суду.
В порядку статті 235 Кодексу законів про працю України належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є поновлення його на попередній посаді, з якої її незаконно звільнили.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За правилами встановленими у частині 2 цієї ж статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 20.09.2023 №9-ДС про звільнення ОСОБА_1 . Також суд поновлює позивача на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 з 23.09.2023.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відтак, в порядку статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України суд допускає до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_4 з 23.09.2023.
Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.
За приписами абзацу третього пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
В пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Відповідно до частини 3 статті 235 Кодексу законів про працю України суд стягує середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи із наступного розрахунку.
З дня звільнення (23.09.2023) до дня ухвалення рішення суду (03.07.2024) пройшло 193 робочих дні.
Отже, до стягнення 193 х 530,32 грн = 102351,76 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Згідно з частинами 1, 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частиною 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з положеннями статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.09.2019 (справа №810/3806/18, справа №810/2816/18, справа №810/3806/18), від 22.11.2019 (справа №810/1502/18).
Для підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до матеріалів справи не додано жодного з перелічених вище доказів.
В матеріалах справи також відсутні: розрахунок витрат на правничу допомогу та акт виконаних робіт (наданих послуг), з огляду на вказане не можливо визначити суму витрат позивача, понесених на оплату правничої допомоги.
Крім того, до матеріалів справи не було долучено договір про надання правничої допомоги та квитанцію до прибуткового ордера про підтвердження сплати гонорару.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору та не поніс судових витрат, тому суд не стягує з відповідача на користь позивача судові витрати.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України,
Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20.09.2023 №9-ДС в частині звільнення ОСОБА_1 .
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 поновити ОСОБА_1 на роботі на умовах строкового договору до дня переходу на штат мирного часу на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 , без конкурсного відбору обов`язковість якого передбачена законом, без проведення спеціальної перевірки, передбаченої Законом України «Пpo очищення влади" під час дії воєнного стану та до призначення на цю посаду переможця конкурсу відповідно законодавства або до сплину двадцятимісячного строку після припинення чи скасування воєнного стану.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23.09.2023 з розрахунку середньоденного грошового забезпечення по день винесення судового рішення у розмірі 102351,76 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Гурін