Справа № 260/9611/23
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/9611/23 пров. № А/857/4216/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Матковської З.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 року (суддя Ващилін Р.О., м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області про зобов`язання виплатити середній заробіток,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у листопаді 2023 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, в якому просив (з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 13.12.2023): зобов`язати Головне управління ДФС у Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток, обчислений з урахуванням коефіцієнта коригування заробітної плати станом на 20.02.2020 року (відповідно до діючого на той момент пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100), за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2020 у справі №260/1300/18 в частині поновлення мене на роботі, а саме: за період з 17.08.2022 по 06.11.2023; стягнути із Головного управління ДФС у Закарпатській області відшкодування завданої йому моральної шкоди у сумі 45000,00 грн внаслідок невиконання постанови апеляційного суду від 20.02.2020 про поновлення на роботі. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2020 №260/1300/18, серед іншого, його поновлено на посаді головного державного інспектора юридичного сектору або на рівнозначній займаній на час звільнення посаді в Хустській ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області та зобов`язано відповідача виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.03.2018 по 23.10.2019 у сумі 277811,04 грн. Проте відповідач, всупереч законодавчим нормам, не вжив всіх необхідних заходів для виконання такого судового рішення. У зв`язку із зазначеним вважає, що у відповідача виник обов`язок виплатити йому середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з урахуванням коефіцієнта коригування заробітної плати. Стосовно відшкодування моральної шкоди зазначає, що у зв`язку з тривалим невиконання рішення суду він перебуває під впливом психологічного стресу, що проявляється пригніченим та зіпсованим настроєм та супроводжується негативними переживаннями та неможливістю прогнозувати свої подальші дії.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління ДФС у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2020 у справі №260/1300/18 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, а саме: за період з 17 серпня 2022 року по 06 листопада 2023 року у розмірі 94787,66 грн. (Дев`яносто чотири тисячі сімсот вісімдесят сім гривень 66 коп.). В решті позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, в частині відмовлених позовних вимог стосовно стягнення моральної шкоди, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в цій частині. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що вимогу про стягнення відшкодування моральної шкоди він заявив разом з детальним та чітким її обґрунтуванням з посиланням на практику Верховного Суду. Зокрема покликається на висновки Верховного Суду у постанові від 13.07.2023 у справі №640/24641/21. Наголошує, що в його випадку мали місце душевні страждання через тривале невиконання судового рішення про поновлення на роботі, яке залишається невиконаним і по сьогодні. Вказує, що тривале невиконання судового рішення позбавляє його реальної можливості відновити свої порушені трудові права, насамперед приступити до роботи та отримувати регулярну щомісячну оплату праці.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2020 №260/1300/18 визнано протиправним та скасовано наказ Хустської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області №76-О від 15 листопада 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 (далі ОСОБА_2 ) на посаді головного державного інспектора юридичного сектору або на рівнозначній займаній на час звільнення посаді в Хустській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області Головному управлінні ДФС у Закарпатській області з 30 березня 2018 року. Зобов`язано Головне управління ДФС у Закарпатській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 березня 2018 року по 23 жовтня 2019 року в сумі 277811,04 грн. з урахуванням коефіцієнту коригування заробітної плати. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора юридичного сектору або на рівнозначній займаній на час звільнення посаді в Хустській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області Головному управлінні ДФС у Закарпатській області з 30 березня 2018 року та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах одного місяця в розмірі 6537,08 грн. допущено до негайного виконання.

Проте як заявляє ОСОБА_1 за постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2020 №260/1300/18 його поновлено не було. Жодних доказів на спростування зазначеного твердження ГУ ДФС у Закарпатській області, в супереч встановленому ст. 78 КАС України обов`язку, до суду не надало.

З метою забезпечення захисту свої трудових прав ОСОБА_1 звернувся з позовом до Закарпатського окружного адміністративного суду, в якому просив зобов`язати Головне управління ДФС у Закарпатській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток, обчислений з урахуванням коефіцієнта коригування заробітної плати (відповідно до вимог пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 №100, який діяв станом на 20.02.2020), за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2020 року у справі №260/1300/18 в частині поновлення на роботі, а саме: за період з 21.02.2020 року по 21.09.2021 року.

Так, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду №260/4397/21 від 10.01.2022 позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області задоволено повністю. Стягнуто із Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 218290,92 грн., із утриманням із цієї суми належних податків та зборів, за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року у справі №260/1300/18 в частині поновлення на роботі за період з 20 лютого 2020 року по 21 вересня 2021 року, з урахуванням коефіцієнту коригування заробітної плати з 20 лютого 2020 року по 12 грудня 2020 року.

У зв`язку з подальшим невиконання рішення суду ОСОБА_1 повторно звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом про зобов`язання Головне управління ДФС у Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток, обчислений з урахуванням коефіцієнта коригування заробітної плати станом на 20.02.2020 року за період з 22.09.2021 року по 16.08.2022, а також моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду №260/2999/22 від 11.10.2022 позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області задоволено частково. Стягнуто з Головного управління ДФС у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2020 у справі №260/1300/18 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, а саме: за період з 22 вересня 2021 року по 16 серпня 2022 року у розмірі 68342,20 грн. В решті позову відмовлено.

Позивач стверджує, що станом на 06 листопада 2023 року рішення суду щодо його поновлення на раніше займаній посаді залишається не виконаним, з огляду на що знову звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суд з позовом про зобов`язання Головне управління ДФС у Закарпатській області виплатити йому середній заробіток за несвоєчасне виконання рішення суду та просить стягнути на його користь моральну шкоду.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення про поновлення позивача на посаді фактично не виконане, відтак позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду за період з 17 серпня 2022 року по 06 листопада 2023 року. Стосовно стягнення моральної шкоди зазначає, що заявляючи вимогу про стягнення з Головного управління ДФС у Закарпатській області заподіяної йому моральної шкоди ОСОБА_1 посилається виключно на пригнічений стан, негативні переживання та зіпсований настрій, що не може вважатися достатніми аргументами на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди. Будь-яких доказів заподіяння йому моральних чи фізичних страждань позивач до поданої заяви не долучив.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В іншій частині - щодо задоволення позову, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.

Відтак, рішення суду першої інстанції оскаржується в частині позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 завданої моральної шкоди у розмірі 45000,00 грн, що спричинена невиконанням рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Згідно з положеннями ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до норм ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Окрім того, ч. 1 ст. 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Апелянт обґрунтовуючи свої вимоги, зокрема звертає увагу на вищенаведену правову позицію, про те, що саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем, яка також викладена і в постанові Верховного Суду від 13.07.2023 у справі №640/24641/20.

Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не довів і суд не встановив, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.

Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку, у зв`язку із чим висновок суду першої інстанції, з огляду на встановлені ними обставини, не суперечить правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 в справі №750/6330/17 щодо загальних підходів до відшкодування моральної шкоди.

Як вірно вказує суд першої інстанції, заявляючи вимогу про стягнення з Головного управління ДФС у Закарпатській області заподіяної йому моральної шкоди ОСОБА_1 посилається виключно на пригнічений стан, негативні переживання та зіпсований настрій, що не може вважатися достатніми аргументами на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди. Будь-яких доказів заподіяння йому моральних чи фізичних страждань позивач до поданої заяви не долучив.

При цьому слід відхилити твердження ОСОБА_1 щодо відсутності в нього обов`язку доводити факт заподіяння моральної шкоди та адекватності визначеного ним розміру відшкодування, оскільки саме особі, що за її словами зазнала душевних страждань, відомо про їх інтенсивність, характер, фізичні та психологічні наслідки. За відсутності будь-яких доводів на підтвердження заподіяння душевних страждань суд не взмозі оцінити їх дійсність, взаємозв`язок та достатність для присудження до стягнення на користь особи моральної шкоди.

Відтак суд першої інстанції у цій справі дотримався підходу, наведеного у постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 та від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у питаннях відшкодування моральної шкоди також наведена у постановах Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №280/5216/19 та від 07.03.2023 №280/1530/20.

Апеляційний суд резюмує, що позов в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованим, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для його задоволення.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 року у справі №260/9611/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
З. М. Матковська