Справа № 160/7877/24
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2024 рокуСправа №160/7877/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» в особі начальника ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» в особі начальника ОСОБА_2 (далі відповідач), у якій просить:
- визнати винесення адміністрацією УВП (№3) адміністративних покарань стосовно позивача, як незаконні з порушенням норм матеріального та процесуального права і скасувати їх за реабілітуючими обставинами;
- заборонити надалі чинити подібні дії.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 жодного разу не був ознайомлений з Правилами внутрішнього розпорядку та нормами Кримінільно-виконавчого кодексу України (далі КВК України), що підтверджується відсутністю даних відомостей в його особистій справі.
Ухвалою суду від 02.04.2024р. позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого заперечує проти заявлених позовних вимог, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та зазначає, що ОСОБА_1 неодноразово порушував режим відбування покарання, у зв`язку з чим були проведені службові розслідування, з метою перевірки причин, обставин і мотивів вчинення порушення, поведінки позивача до вчинення проступку, визначення кількості і характеру раніше накладених стягнень, а також отримати його пояснення про суть проступку. В отриманих поясненнях, наданих ОСОБА_1 щодо суті проступку, свою провину він визнав. Про місце, час проведення дисциплінарної комісії, зі своїми правами згідно пункту 5 статті 135 КВК України, ОСОБА_3 був ознайомлений під підпис. За наслідками перевірок, на засіданні дисциплінарної комісії, провину позивача визнано та прийнято рішення про застосування стягнень до ОСОБА_1 у зв`язку з чим, наданим начальнику установи правом, винесені постанови про накладення дисциплінарних заходів. Стягнення, накладені на позивача, відповідають тяжкості і характеру його проступків. Про обізнаність позивача з накладеним на нього дисциплінарним стягненням, свідчить його підпис в протоколах. Згідно п.13 ст.134 КВК України ОСОБА_1 , мав право оскаржити накладене на нього стягнення, однак будь-яких скарг щодо незгоди з винесеними постановами начальником державної установи про застосування заходів стягнення до позивача, до відповідача не надходило.
Крім того, відповідач пояснює, що відповідно до п.14 ст.134 КВК України, якщо протягом шести місяців з дня відбуття стягнення засуджений не буде підданий новому стягненню, він визнається таким, що не має стягнення. З дня відбуття стягнень накладених на ОСОБА_1 : постановою від 29.09.2009 року №185 про поміщення особи, узятої під варти у карцер з 29.09.2009 року, постановою від 08.02.2017 року про накладення дисциплінарного стягнення з 08.02.2017 року, постановою від 18.01.2019 року №6 про накладення дисциплінарного стягнення з 08.02.2017 року, постановою від 29.09.2021 року №22 про накладення дисциплінарного стягнення з 29.09.2021 року, останній, не був підданий новому стягненню протягом шести місяців, то позивач вважається таким, що не має стягнень. Відтак, вказані постанови про притягнення до дисциплінарної відповідальності засудженого ОСОБА_1 були зняті відповідно до пункту 14 статті 134 КВК України та не тягнуть за собою подальших негативних правових наслідків для позивача і не погіршують його становище.
Проаналізувавши доводи позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, здійснивши повний та системний аналіз чинного законодавства, суд виходить з наступного.
Відповідно до п.131 ч.1 ст.537 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань.
Частиною 9 статті 539 КПК України визначено, що розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 131 частини першої статті 537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.
Стаття 20 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначає розмежування предметної юрисдикції адміністративних судів. Відповідно до частини 1 цієї статті визначений перелік категорій спорів, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. Частина друга цієї статті встановлює, що окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.
Відтак, адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» в особі начальника ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії підсудна Дніпропетровському окружному адміністративному суду.
Відповідно до п.17 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач відбуває покарання у Державній установі «Криворізька установа виконання покарань (№3)» відповідно до вироку Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 14.05.2012р., у вигляді довічного позбавлення волі.
Позивач вважає, що його жодного разу не було ознайомлено з Правилами внутрішнього розпорядку та нормами Кримінільно-виконавчого кодексу України, про що свідчить відсутність відомостей в особистій справі.
29.09.2009 позивача покарано згідно постанови №185 про поміщення особи, узятої під варти у карцер з 29.09.2009 року.
08.02.2017 року постановою накладено дисциплінарне стягнення з 08.02.2017 року
18.01.2019 року постановою №6 та 29.09.2021 року постановою №22 накладено дисциплінарне стягнення.
Позивач вважає покарання винесені незаконно з грубим порушенням норм КВК України, конституційних прав і прав людини та мають бути скасовані судом за реабілітуючи ми обставинами.
Надаючи правову оцінку зазначеному вище, суд виходить за наступного.
Згідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд, зокрема вирішує:
- чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
- чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
- яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин;
- чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Особи, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, мають обов`язки і користуються правами людини та громадянина, за винятком обмежень, визначених законодавством для цієї категорії засуджених, а також установлених вироком суду.
На засуджених до довічного позбавлення волі у повному обсязі поширюються основні права й обов`язки засуджених до позбавлення волі, визначені Кримінально-виконавчим кодексом України, а також Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджено Наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5 (далі Правила №2823/5).
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-IV (далі - Закон №2713, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 1 Закону №2713 визначено, що на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.
Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Положення про територіальні органи управління затверджуються Міністерством юстиції України (ч.3 ст.9).
У свою чергу установи виконання покарань та слідчі ізолятори утворюються і ліквідуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, та виконують функції, передбачені законом та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 18 Закону №2713-IV визначено права та обов`язки посадових і службових осіб органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів.
Так, відповідно до частини першої статті 18 Закону №2713-IV, посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів зобов`язані, серед іншого:
- забезпечувати правопорядок, додержання вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах і на прилеглих до них територіях та вимагати від засуджених і осіб, узятих під варту, інших осіб виконання ними обов`язків, установлених законом (п. 6);
- припиняти адміністративні правопорушення, що посягають на встановлений законодавством порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань (п.9);
- запобігати вчиненню кримінальних правопорушень та дисциплінарних проступків в органах і установах виконання покарань та слідчих ізоляторах; приймати і реєструвати заяви та повідомлення про кримінальні правопорушення і події, своєчасно приймати щодо них рішення (п. 10).
Водночас, відповідно до частини другої статті 18 Закону №2713-IV, посадові і службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів мають право, серед іншого:
- складати протоколи про адміністративні правопорушення, здійснювати адміністративне затримання і застосовувати інші заходи, передбачені законодавством про адміністративні правопорушення (п. 9).
Заходи стягнення, що застосовуються до осіб, позбавлених волі та порядок застосування заходів стягнення до осіб, позбавлених волі врегульовують статті 132, 134 КВК України. Догана є одним з передбачених статтею 132 Кодексу видів стягнень.
Частиною тринадцятою статті 134 КВК України визначено, що засуджений може оскаржити накладене на нього стягнення, однак подання скарги не зупиняє виконання стягнення. Посадова особа, яка наклала стягнення, за наявності для того підстав може його скасувати або замінити іншим, більш м`яким стягненням. Вища посадова особа може скасувати стягнення в разі, коли посадова особа, яка наклала стягнення, перевищила свої повноваження або стягнення було накладено нею при відсутності порушення з боку засудженого.
Так, частиною першою статті 135 КВК України визначено, що правом застосовувати заходи заохочення і стягнення, передбачені статтями 130 і 132 цього Кодексу, користуються начальник колонії або особа, яка виконує його обов`язки, а також його прямі начальники. Заходи заохочення і стягнення можуть застосовувати також заступник начальника колонії, начальник відділення соціально-психологічної служби колонії в межах, передбачених частинами другою і третьою цієї статті.
Відповідно до статей 102, 107 та 151 КВК України та з метою врегулювання порядку виконання та відбування кримінальних покарань позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі, наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5 затверджено «Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань».
Пунктом 3 розділу II Правил 2823/5 «правовий статус засуджених. Основні права та обов`язки засуджених в установах виконання покарань», передбачено, що, засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконання покарань, правомірні взаємовідносини з іншими засудженими, персоналом установи виконання покарань та іншими особами.
Пунктом 1 розділу XXI Порядку №2823/5 «заходи заохочення і стягнення, що застосовуються до засуджених, порядок їх застосування», передбачено можливість засудженого оскаржити накладене на нього стягнення до органу виконання покарань вищого рівня, прокурора чи суду, однак подання скарги не зупиняє виконання стягнення. Посадова особа, яка наклала стягнення, за наявності для того підстав може його скасувати або замінити іншим - більш м`яким стягненням. Вища посадова особа може скасувати стягнення у разі, якщо посадова особа, яка наклала стягнення, перевищила свої повноваження або стягнення було накладено нею за відсутності порушення з боку засудженого.
При накладенні стягнення на засудженого адміністрація установи виконання покарань надає йому змогу повідомити про це близьких родичів, осіб, які надають правничу допомогу.
З матеріалів справи вбачається, що за порушення режиму відбування покарання стосовно ОСОБА_1 проведені службові розслідування та отримано пояснення останнього щодо визнання провини.
Про місце, час проведення дисциплінарної комісії, зі своїми правами згідно пункту 5 статті 135 КВК України, ОСОБА_3 ознайомлений, що підтверджується його підписом.
«…Особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, має право користуватися послугами адвоката або фахівця в галузі права за власним вибором під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, який представлятиме її інтереси під час засідання комісії.
Якщо особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, не має доступу до адвоката або фахівця в галузі права, адміністрація установи виконання покарання зобов`язана надати йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги.
Засуджений та/або його представник мають право:
отримати інформацію про притягнення до дисциплінарної відповідальності, у тому числі документи, що стосуються справи, не пізніш як за одну добу до початку засідання дисциплінарної комісії;
бути присутнім на засіданні дисциплінарної комісії під час розгляду питання про його притягнення до дисциплінарної відповідальності;
ознайомлюватися з матеріалами дисциплінарного провадження та особової справи, робити виписки, знімати копії з них;
надавати пояснення, заперечення та заявляти клопотання в усному та письмовому вигляді, надавати докази;
подавати клопотання не пізніш як за двадцять чотири години до визначеного часу засідання про залучення до засідання дисциплінарної комісії осіб, присутність яких є доцільною для встановлення обставин вчинення правопорушення та визначення міри
За наслідками перевірок, на засіданні дисциплінарної комісії прийнято рішення про застосування стягнень до ОСОБА_1 у зв`язку з чим, начальником установи винесено постанови про накладення дисциплінарних заходів з якими позивача ознайомлено що підтверджується його підписом.
Згідно пункту 13 статті 134 КВК України позивач мав право оскаржити накладене на нього стягнення, проте матеріали справи не містять доказів оскарження винесених Постанов начальником державної установ про застосування заходів стягнення до Позивача.
Відповідно до пункту 14 статті 134 КВК України, якщо протягом шести місяців з дня відбуття стягнення засуджений не буде підданий новому стягненню, він визнається таким, що не має стягнення.
На підставі довідки про заохочення та стягнення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.04.2024 згідно п.14 ст.134 КВК України протягом шести місяців після останнього стягнення до дисциплінарної відповідальності не притягався та визнається таким, що стягнень не має.
Таким чином, постанови про притягнення до дисциплінарної відповідальності засудженого ОСОБА_1 були зняті відповідно до пункту 14 статті 134 КВК України та не тягнуть за собою подальших негативних правових наслідків для позивача і не погіршують його становище.
Стосовно посилання позивача, що його жодного разу не було ознайомлено з Правилами внутрішнього розпорядку та нормами Кримінально-виконавчого кодексу України, про що свідчить відсутність відомостей в особистій справі, суд виходить з наступного.
Саме позивачем до матеріалів позовної заяви надані копії наступних документів: розписка від 08.01.2012 року, лист ознайомлення від 24.03.2023, перелік предметів, виробів і речовин, зберігання і використання яких засудженими заборонено від 28.03.2023, розписка від 10.02.2024 щодо ознайомлення з вимогами Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань.
Зазначені документи засвідчені написом «ознайомлений/ознакомлен», підписом та прізвищем з ініціалами позивача.
Позивачем не наведено аргументів та доказів несправжньості підпису та неналежності йому.
У суду відсутні сумніви щодо належності підпису позивачу та несправжньості ознак ознайомлення зі зазначеними документами.
Клопотань про призначення будь-яких експертиз по справі сторони не заявляли.
З огляду на викладене, аргументи та доводи позивача не знайшли підтвердження в ході розгляду справи.
Згідно частин 1 та 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (ст.9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.77 КАС України).
З огляду на встановлені обставини, суд дійшов до висновку, що вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 9, 90, 72-78, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» в особі начальника ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова