Справа № 480/2627/24
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2024-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 р.Справа № 480/2627/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Щурової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.04.2024, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, м. Суми, повний текст складено 17.04.24 року по справі № 480/2627/24

за позовом ОСОБА_1

до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) , Старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у м.Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Калити Сергія Юрійовича

про скасування постанови та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач), звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі по тексту Ковпаківський ВДВС, перший відповідач), старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Калити Сергія Юрійовича (далі по тексту виконавець, другий відповідач), в якому просила суд:

- скасувати пункт 5 постанови про перевірку виконавчого провадження АСВП № 63712796 від 15.03.2024, винесену начальником Ковпаківського ВДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції;

- скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження АСВП № 63712796 від 20.03.2024, винесену старшим державним виконавцем Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Калитою Сергієм Юрійовичем;

- зобов`язати старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Калиту Сергія Юрійовича винести постанову про закінчення виконавчого провадження АСВП №63712796 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження»;

- зобов`язати старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Калиту Сергія Юрійовича вчинити дії щодо повернення ОСОБА_1 коштів, стягнутих в межах виконавчого провадження АСВП № 63712796.

В обґрунтування позовних вимог послалась на протиправність оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження № 63712796 від 20.03.2024 за п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі по тексту Закон № 1404-VIII) (фактичне виконання рішення у повному обсязі згідно з виконавчим документом) та пункту 5 постанови про перевірку виконавчого провадження № 63712796 від 15.03.2024, оскільки всупереч постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі № 480/6518/23, якою було зобов`язано першого відповідача винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 63712796 в частині стягнення з позивача в дохід держави виконавчого збору у розмірі 64383,74 грн, відповідач з метою неповернення позивачу надлишково стягнутих коштів навмисно ухиляється від виконання рішення суду щодо закінчення виконавчого провадження за п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII (скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню).

Пояснила, що нею частково було сплачено заборгованість по виконавчому збору за виконавчим листом №2-618/10, виданим на виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є солідарними боржниками, водночас, ОСОБА_2 самостійно сплачено повну суму виконавчого збору в розмірі 10% від загальної суми заборгованості (64383,74 грн.), що дає підстави стверджувати про наявність в позивача права на повернення надлишково сплачених коштів.

Разом з цим, закінчення відповідачами виконавчого провадження за п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII не передбачає повернення надлишково стягнутих коштів, а відтак, з огляду на те, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі № 480/6518/23 було встановлено протиправність дій державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору понад 10% від суми заявленої до стягнення, тобто дій щодо примусового виконання виконавчого документа (постанови про стягнення виконавчого збору), який внаслідок виконання солідарного обов`язку у повному обсязі іншим боржником в іншому виконавчому провадженні АСВП № 63712796, фактично був визнаний таким, що не підлягає виконанню, наявні підстави для закінчення виконавчого провадження саме за п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

Зауважила, що постановою Відділу Примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 15.05.2023 ВП № 63504694 (боржник ОСОБА_2 ) вказане виконавче провадження щодо стягнення виконавчого збору 10% від загальної суми заборгованості було закінчене у зв`язку зі сплатою боржником повної суми виконавчого збору (п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII), а відтак, фактичне виконання у повному обсязі рішення згідно із виконавчим документом відбулось в межах виконавчого провадження № 63504694, а не у виконавчому провадженні № 63712796 (спірне), що свідчить про хибність посилання відповідачів стосовно необхідності завершення ВП № 63712796 у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення та невідповідність висновків перевірки дійсним обставинам справи.

Наголошувала, що з огляду на те, що під час розгляду судами різних інстанцій справи №480/6015/23 виконавцем в межах ВП № 63712796 вчинялись дії щодо стягнення грошових коштів позивача, тобто вже після сплати солідарним боржником в межах ВП № 63504694 всієї суми заборгованості по сплаті виконавчого збору в розмірі 10% (64383,74 грн.), наявні підстави стверджувати, що кошти, стягнуті з ОСОБА_1 в межах АСВП № 63712796 є надлишково стягнутими, а тому підлягають поверненню.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 у справі № 480/2627/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), старшого державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Калити Сергія Юрійовича про скасування постанови та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Зобов`язано Ковпаківський відділ державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (м. Суми, пр. Перемоги, 6, і.к. 40211121) сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби Україні у Сумській області подання про повернення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ,і.к. НОМЕР_1 ) грошових коштів у розмірі 19706,99 грн, як надмірно сплачену суму виконавчого збору в межах АСВП63712796.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (м. Суми, пр. Перемоги, 6, і.к. 40211121) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.к. НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Перший відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його неправомірність, прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду у справі № 480/2627/24 від 17.04.2024 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про неврахування судом першої інстанції обставин того, що на момент прийняття оскаржуваного рішення підстав для повернення виконавчого збору з Державного бюджету, зокрема, визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця, судами здійснено не було, а відтак правових наслідків для повернення суми виконавчого збору у відповідності до ст. 27 та ст. 40 Закону № 1404-VIII не існувало.

Так, з огляду на те, що судом не було скасовано постанову начальника ВДВС про закінчення виконавчого провадження, тобто фактично визнано правомірність дій по закінченню ВП з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, виконавець не може повернути вказані кошти без визначених на це законом підстав.

Наголошував, що у даному випадку має місце факт сплати суми виконавчого збору чоловіком позивача солідарним боржником ОСОБА_2 в межах іншого виконавчого провадження (оскільки стягнення виконавчого збору виділяється в окреме виконавче провадження, що набуває статусу виконавчого документу), а відтак єдиною юридично вірною підставою завершення виконавчого провадження № 63712796 щодо солідарного боржника ОСОБА_3 на виконання вимог постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі № 480/6518/23 є п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII (фактичне виконання згідно з виконавчим документом рішення у повному обсязі).

Вважає, що правові наслідки сплати боргу за солідарними зобов`язаннями поширюються на всіх солідарних боржників за окремими виконавчими провадженнями, а тому такі підлягають завершенню за вищенаведених підстав.

Стверджував про необґрунтованість тверджень позивача щодо протиправності дій державного органу із неповернення ОСОБА_1 надмірно стягнутих коштів, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом у разі виведення в окреме виконавче провадження, що з огляду на чинність такого документу унеможливлює застосування положень п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

З посиланням на положення ст. 40 Закону № 1404-VIII та абз. 11 п. 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5) (далі по тексту Інструкція № 512/5) вказував, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, закінчення виконавчого провадження відповідно до пунктів 1, 2, 4, 6, 7, 9 (за виключенням ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Позивач в надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу просив суд апеляційної інстанції залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як законне та обґрунтоване. Підтримала свої вимоги, викладені в позовній заяві.

Другий відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Ковпаківському ВДВС перебувало виконавче провадження № 61045042 з примусового виконання виконавчого листа № 2-618/10, виданого Ковпаківським районним судом міста Суми, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АНСУ» боргу у розмірі 643837,44 грн, де солідарним боржником також був ОСОБА_2 .

06.11.2020 в межах ВП № 61045042 Ковпаківським ВДВС винесена постанова про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 64383,74 грн.

23.11.2020 Ковпаківським ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63712796 з примусового виконання постанови державного виконавця № 61045042 від 06.11.2020 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в частині залишку у розмірі 62865,72 грн.

Відносно солідарного боржника Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) було відкрито ВП № 61045174 з примусового виконання виконавчого листа № 2-618/10, виданого Ковпаківським районним судом міста Суми, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АНСУ» боргу у розмірі 643837,44 грн.

04.11.2020 в межах ВП № 61045174 Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) винесена постанова про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору (залишок) у розмірі 64322,36 грн.

15.05.2023 Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 63504694 у зв`язку із сплатою ОСОБА_2 виконавчого провадження у повному обсязі.

01.06.2023 ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про закінчення виконавчого провадження № 63712796 з примусового виконання постанови про стягнення з неї виконавчого збору, оскільки солідарний боржник ОСОБА_2 сплатив у повному обсязі виконавчий збір в іншому виконавчому провадженні № 63504694, яке перебувало на виконанні Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

07.06.2023 Ковпаківським ВДВС у задоволенні вказаної заяви відмовлено через відсутність підстав для завершення виконавчого провадження. Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернулась до суду з позовом.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2023 по справі № 480/6518/23 скасовано рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.07.2023 по справі № 480/6518/23.

Прийнято постанову, якою задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).

Визнано протиправними дії Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) щодо відмови у закінченні виконавчого провадження АСВП № 63712796, оформленої листом № 12/51956 від 07.06.2023.

Також зобов`язано Ковпаківський відділ державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) винести постанову про закінчення виконавчого провадження АСВП № 63712796 про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави виконавчого збору у розмірі 64383,74 грн.

На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2023 по справі № 480/6518/23 Ковпаківським ВДВС була винесена постанова від 14.12.2023 про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII (скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню).

Ковпаківським ВДВС було сформовано лист від 17.01.2024 № 25.18/34/1/24/ДП на ім`я начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про вирішення питання щодо повернення ОСОБА_1 зарахованих до бюджету коштів в розмірі 19706,99 грн, які були сплачені як сума виконавчого збору в межах ВП № 63712796.

Даний лист підписано, а також скріплено ЕЦП начальником Ковпаківського ВДВС Д. Мозговим.

Письмової відповіді на зазначений лист від Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ковпаківським ВДВС не отримано.

В день підписання листа від 17.01.2024 про повернення коштів позивачу, начальником Ковпаківського ВДВС 17.01.2024 також прийнято постанову про перевірку ВП № 63712796.

У постанові від 17.01.2024 зазначено, що дії державного виконавця про закінчення ВП №63712796 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII визнано протиправним, зобов`язано відновити виконавче провадження та закінчити ВП № 63712796 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII.

Згідно постанови начальника Ковпаківського ВДВС від 17.01.2024 державним виконавцем прийнято постанову від 17.01.2024 про закінчення ВП № 63712796 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

Позивачем постанови від 17.01.2024 начальника Ковпаківського ВДВС та державного виконавця про закінчення ВП № 63712796 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII не оскаржуються, не є предметом розгляду справи, судом не досліджувались.

В подальшому, начальником Ковпаківського ВДВС 15.03.2024 прийнято нову постанову про перевірку ВП № 63712796.

У зазначеній постанові від 15.03.2024 начальником Ковпаківського ВДВС скасовано постанови державного виконавця від 17.01.2024 про відновлення виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження ВП № 63712796 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, а також скасовано постанову від 14.12.2023 про закінчення ВП № 63712796 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

Також у п. 5 постанови від 15.03.2024 начальником Ковпаківського ВДВС зазначено державному виконавцю винести постанову про закінчення ВП № 63712796 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, враховуючи вимоги постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2023 по справі № 480/6518/23, заяви боржника від 01.06.2023 щодо завершення ВП № 63712796.

На підставі постанови від 15.03.2024 начальником Ковпаківського ВДВС прийнято постанови від 20.03.2024 про скасування постанов від 17.01.2024 про відновлення виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, а також постанови від 14.12.2023 про закінчення ВП № 63712796 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

Також згідно з висновками постанови начальника Ковпаківського ВДВС від 15.03.2024 державним виконавцем прийнято постанову від 20.03.2024 про закінчення ВП № 63712796 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

Судом зауважено, що спірним у межах даної справи є п. 5 постанови начальника Ковпаківського ВДВС від 15.03.2024, а також пов`язана із висновками даного пункту постанова державного виконавця від 20.03.2024 про закінчення ВП № 63712796 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

Судом першої інстанції встановлено, що повторне відновлення перевірки ВП № 63712796 відбулося у зв`язку із тим, що під час попередньої перевірки не було скасовано постанову від 14.12.2023, але прийнято постанову від 17.01.2024 про закінчення ВП № 63712796 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, що призвело до існування двох чинних постанов про закінчення ВП №63712796, а саме від 14.12.2023 та від 17.0.2024, але за різних підстав.

Таким чином під час повторної перевірки скасовані всі постанови про закінчення виконавчого провадження в межах ВП № 63712796 та остаточно прийнято постанову від 20.03.2024 про закінчення ВП № 63712796 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

Не погодившись із вказаними постановами та діями виконавця, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом за захистом свого порушеного права.

Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби Україні у Сумській області подання про повернення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 19706,99 грн, як надмірно сплачену суму виконавчого збору в межах АСВП63712796, судом першої інстанції враховано, що закінчення ВП № 63712796 відбулося у зв`язку із сплатою заборгованості солідарним боржником позивача ОСОБА_2 у окремому виконавчому провадженні, в якому ОСОБА_2 зазначений як боржник, який сплатив суму виконавчого збору у повному обсязі.

За висновком суду виконання солідарного обов`язку зі сплати заборгованості у розумінні ст. 28 Закону № 1404-VIII виключає наявність правових підстав для стягнення з кожного з солідарних боржників виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджено сплату позивачем в межах ВП № 63712796 виконавчого збору у розмірі 19706,99 грн, суд вважав вказану суму надмірно сплаченою та перерахованою до бюджету, що є підставою для застосування положень Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 (далі по тексту Порядок № 787). При цьому, судом взято до уваги подання позивачем відповідної заяви до Ковпаківського ВДВС в межах ВП № 63712796 про повернення всіх грошових коштів, які були стягнуті з позивача в межах ВП № 63712796.

З огляду на положення Переліку доходів бюджетної класифікації в розрізі органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 106 «Деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету», відповідно до яких органом, що здійснює контроль за справлянням надходжень до бюджету за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, які перебувають/перебували на виконанні, є Мінюст, суд зазначив, що саме на першого відповідача покладено обов`язок направити подання про повернення помилково або надмірно зарахованого до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів.

У зв`язку із викладеним, врахувавши, що перший відповідач заперечує право позивача на повернення коштів із бюджету, із врахуванням висновків Другого апеляційного адміністративного суду, викладених у постанові від 14.11.2023 по справі № 480/6518/23, суд вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог у відповідності до ст. 9 КАС України, обравши належний спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання Ковпаківського ВДВС сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби Україні у Сумській області подання про повернення ОСОБА_1 суми виконавчого збору в загальному розмірі 19706,99 грн, як надмірно сплачені до бюджету, в межах АСВП 63712796.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування п. 5 постанови про перевірку виконавчого провадження № 63712796 від 15.03.2024 та постанови про закінчення виконавчого провадження № 63712796 від 20.03.2024, суд вказав, що у межах справи № 480/6518/23 позивачем не заявлялось, а судом не досліджувалось питання застосування норм Закону № 1404-VIII, на підставі якої виконавцем повинно бути закінчене ВП № 63712796. При цьому у резолютивній частині рішення відсутня будь-яка конкретизація підстав закінчення ВП. Вищенаведене, на переконання суду свідчить про не доведення позивачем наявності підстав, визначених п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

За висновком суду обставини стягнення першим відповідачем з позивача суми виконавчого збору, що перевищує 10% розміру від суми стягнення за основним виконавчим провадженням, не є підставою для визнання протиправними оскаржуваних постанов начальника Ковпаківського ВДВС та державного виконавця про закінчення ВП № 63712796 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, а тому позовні вимоги про зобов`язання відповідача винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 63712796 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII задоволенню не підлягають.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 129 Конституції України, однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до статті 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

При цьому, в положеннях частини 1 статті 370 КАС України наголошується, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом № 1404-VІІІ.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 5 Закону № 1404-VІІІ, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

На виконання положень статті 26 Закону № 1404-VІІІ, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема,

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Згідно із частиною 5 вказаної статті, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, за змістом частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII, сума виконавчого збору обчислюється саме від суми, що підлягає примусовому стягненню з боржника та передачі стягувачу за виконавчим документом.

На виконання вимог частини 4 статті 27 Закону № 1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Тобто, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Так, вимогами частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

В силу приписів частини 4 статті 42 Закону № 1404-VІІІ, на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

В той же час, відповідно до статті 541 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом,

В силу положень статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не у повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, суд зазначає, що законодавством передбачено порядок погашення заборгованості солідарними боржниками. При цьому питання стягнення виконавчого збору з солідарних боржників окремо законодавством не врегульовано.

Водночас, за змістом статті 27 Закону № 1404-VIII визначальним для обчислення суми виконавчого збору є розмір суми стягнення, а не кількість боржників у виконавчому провадженні.

Матеріалами справи підтверджено та відповідачами не спростовано, що позивач зі своїм чоловіком ОСОБА_2 були солідарними боржниками за виконавчим листом, виданим Ковпаківським районним судом м. Суми від 15.06.2010 у справі № 2-618/10, на виконання якого державним виконавцем винесено дві окремі постанови про стягнення з кожного з боржників ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) виконавчого збору у розмірі 64383,74 грн, що є 10% від загальної суми заборгованості за вказаним виконавчим листом.

Колегією суддів враховано, що Другим апеляційним адміністративним судом у постанові у справі № 480/6518/23 від 14.11.2023 було встановлено ознаки протиправності в таких діях, та констатовано, що під час примусового виконання одного й того ж рішення суду по справі № 2-618/10 від 15.06.2010, яке передбачало солідарний обов`язок боржників сплатити суму в розмірі 643837,44 грн., відповідачем було прийнято обов`язкові до виконання рішення про стягнення по 10 відсотків виконавчого збору від загальної суми солідарного боргу з кожного.

Судом зауважено, що положення ЦК України передбачають можливість покладення обов`язку щодо сплати солідарного боргу на одного з боржників в повному обсязі, однак в такому випадку відповідач не має права вимагати виконання цього ж обов`язку від іншого боржника. Інакше кажучи, приймаючи постанову про стягнення виконавчого збору у повному обсязі з позивача, відповідач мав припинити визначені ним раніше зобов`язання іншого солідарного боржника зі сплати виконавчого збору.

У зв`язку із викладеним, суд апеляційної інстанції у справі № 480/6518/23 дійшов висновку, що загальний розмір виконавчого збору, визначений відповідачем до стягнення, склав 20 відсотків від загальної суми солідарного боргу, що суперечить приписам частини 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, за якою загальний розмір виконавчого збору за солідарним зобов`язанням на суму 643837,44 грн не може перевищувати суми в 64383,74 грн, тобто 10 відсотків від заявленої до стягнення суми, а відтак, дійшов висновку про невідповідність дій Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) щодо відмови у закінченні виконавчого провадження АСВП № 63712796, оформленої листом № 12/51956 від 07.06.2023 встановленим у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно із частиною 2 статті 13 Закону № 1402-VIII обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до положень частини 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14, преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 32 постанови від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 вже звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Преюдиційно встановлені обставини не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною четвертою статті 78 КАС, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не визначено законом.

Тобто, за змістом частини четвертої статті 78 КАС учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, у якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 КАС України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що обставини щодо наявності у діях відповідача щодо стягнення з кожного окремого солідарного боржника виконавчого збору у розмірі 64383,74 грн. ознак протиправності, а також сплати ОСОБА_2 самостійно у повному обсязі всю суму заборгованості по виконавчому збору (64383,74 грн, що становить 10% суми, яка підлягає стягненню), не підлягають дослідженню та з`ясуванню в контексті даної справи.

Колегія суддів звертає увагу, що звернення позивача до суду з даним позовом було зумовлено необхідністю повернення ОСОБА_1 коштів, які надмірно сплачені до бюджету, як сума виконавчого збору та які, з урахуванням фактичної сплати ОСОБА_2 самостійно у повному обсязі всієї суми заборгованості по виконавчому збору, перевищують розмір 10% від суми стягнення за рішенням суду, а відтак, фактично є надмірно сплаченими.

Водночас, відповідачі, заперечуючи проти позову, зазначають, що виконавче провадження в межах АСВП № 63712796, де боржником слугує позивач, закінчено за п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VІІІ, застосування якого унеможливлює повернення позивачу коштів, які були перераховані до бюджету.

Відтак, з огляду вказане, колегія суддів зазначає, що в межах даної справи підлягають з`ясуванню обставини застосування механізму повернення надмірно сплаченої суми виконавчого збору у разі закінчення виконавчого провадження за п. 9 ч. 1 ст. 39 № 1404-VІІІ.

З приводу на наведеного слід зазначити наступне.

У відповідності до частини 5 статті 27 статті Закону № 1404-VIII, визначено перелік випадків, коли виконавчий збір не стягується, а саме:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною 6 статті 27 Закону № 1404-VIII, у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Колегія суддів констатує, що жоден із випадків коли виконавчий збір не стягується, встановлених ст. 27 Закону № 1404-VІІІ, не мав місце у спірних правовідносинах.

Враховуючи те, що у спірних правовідносинах фактичне виконання рішення відбулося вже після відкриття виконавчого провадження, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, у позивача, як одного із боржників виник обов`язок зі сплати виконавчого збору.

Водночас, як встановлено в суді першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, солідарним боржником ОСОБА_2 було самостійно у повному обсязі сплачено заборгованість із суми виконавчого збору в розмірі 64322,36 грн.

З наведеного слідує, що з моменту погашення солідарним боржником ОСОБА_2 у повному обсязі заборгованості зі сплати суми виконавчого збору у розмірі 64322,36 грн у позивача припинився обов`язок зі сплати виконавчого збору, оскільки подвійне стягнення однієї тієї ж суми виконавчого збору не передбачено чинним законодавством України.

При цьому, колегія суддів враховує, що в межах ВП № 63712796 з позивача було утримано та перераховано до бюджету суму виконавчого збору в загальній сумі 19706,99 грн, зокрема, у розмірі 36,00 грн за платіжною інструкцією № 6181 від 18.02.2021, у розмірі 110,00 грн за платіжною інструкцією № 9544 від 15.03.2021, у розмірі 37,17 грн за платіжною інструкцією №14599 від 22.04.2021, у розмірі 16474,95 грн за платіжною інструкцією № 20317 від 04.10.2023, у розмірі 1333,64 грн за платіжною інструкцією № 24109 від 31.10.2023, в розмірі 1715,23 грн за платіжною інструкцією № 28780 від 30.11.2023.

З огляду на встановлені у справі обставини та норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає, що вказана сума сплачених позивачем коштів у розмірі 19706,99 грн є надлишково сплаченою, оскільки фактично, ОСОБА_2 самостійно покрито всю заборгованість без урахування частки, сплаченої позивачем. При цьому, спірне виконавче провадження закінчено саме після фактичного виконання виконавчого листа ОСОБА_2 , як солідарного боржника, що додатково спростовує позицію апелянта в цій частині.

На виконання статей 43, 45, 78 та 112 Бюджетного кодексу України, статті 43 Податкового кодексу України, статті 301 Митного кодексу України, статті 7 Закону України «Про судовий збір» та Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375, розроблено Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 № 787 (далі по тексту Порядок № 787).

За змістом пункту 2 Порядку № 787 вказаний Порядок визначає процедури:

повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі);

перерахування платежів, помилково або надміру зарахованих до відповідних бюджетів (крім коштів, зарахованих через єдиний рахунок), у рахунок сплати інших платежів незалежно від виду бюджету на відповідні бюджетні рахунки для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями);

перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок.

Дія цього Порядку не поширюється на операції з бюджетного відшкодування податку на додану вартість та безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до абзацу 3 пункту 1 Порядку № 787 надміру зараховані кошти - сума коштів, що становить позитивну різницю між сумою фактично сплачених коштів та сумою коштів, яку повинен сплатити до відповідного бюджету платник платежів (зборів), що визначені відповідним законодавством (крім платежів (зборів), контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС та органи Держмитслужби), для повного виконання покладеного на нього грошового зобов`язання.

Згідно із пунктом 3 Порядку № 787 повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів та перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, у національній валюті здійснюється Казначейством або головними управліннями Казначейства з відповідних рахунків за надходженнями, відкритих в Казначействі відповідно до законодавства, шляхом оформлення платіжних інструкцій для здійснення внутрішніх операцій.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 787 повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

У разі повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС та органи Держмитслужби) орган, що контролює справляння надходжень бюджету, засобами системи Казначейства формує подання в електронній формі згідно з додатком 1 до цього Порядку та подає його до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на те, що надмірно стягнуті кошти є частиною виконавчого збору у відповідному виконавчому провадженні, а перший відповідач є органом, який безпосередньо здійснює контроль за справлянням відповідних коштів, то саме до його повноважень віднесено направлення відповідного подання про повернення надлишково сплачених коштів.

Колегією суддів встановлено, що позивач зверталась із відповідною заявою до Ковпаківського ВДВС в межах виконавчого провадження № АСВП 63712796 із проханням повернути надмірно сплачені грошові кошти.

Водночас, першим відповідачем не було вчинено жодних дій щодо повернення коштів за вказаною заявою позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності у позивача права за відповідним поданням першого відповідача повернути надмірно сплачені кошти.

Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету ОСОБА_4 Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_4 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Разом з тим, частиною 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі №819/1420/15).

Установлюючи правило, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог, ця норма встановлює виняток у вигляді можливості у суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі №826/6965/14, від 27 листопада 2018 року у справі №807/997/16, від 15 липня 2019 року у справі №804/14556/15, від 20 листопада 2019 року у справі №826/9457/18, від 22 листопада 2019року у справі №815/4392/15, від 23 грудня 2019 року у справі №815/3145/15, від 7 лютого 2020 року у справі №826/11086/18, від 5 травня 2020 року у справі №1340/4044/18, від 23червня 2020 року у справі №820/1545/16, від 6 серпня 2020 року у справі №805/3147/16-а).

Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2020 року у справі № 826/11086/18).

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на встановлені у справі обставини, наявність у позивача права позивача на повернення відповідних коштів, з метою остаточного вирішення спору колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необхідності виходу за межі позовних вимог та зазначає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Ковпаківського ВДВС сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби Україні у Сумській області подання про повернення ОСОБА_1 суми виконавчого збору в загальному розмірі 19706,99 грн, як надмірно сплачені до бюджету, в межах ВП № 63712796.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 по справі № 480/2627/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді О.А. Спаскін В.Б. Русанова