Справа № 320/11574/22
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо несвоєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні з військової служби, що виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення;

- стягнути зі ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки на період з 31.12.2019 по 27.10.2022 розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби, що виразилась у несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення, за 182 календарні дні в сумі 163195,76 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з порушенням відповідачем строку виплати індексації грошового забезпечення, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 31.12.2019 по 27.10.2022.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06.02.2023 позов задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби у частині виплати індексації грошового забезпечення;

стягнуто зі ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у частині виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 27.10.2021 у розмірі 29426 (двадцять дев`ять тисяч чотириста двадцять шість) грн 64 коп;

відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.

Додатковим рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08.02.2023 стягнуто зі ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 294,27 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивач не укладав трудового договору з СБУ, не перебував у трудових відносинах з відповідачем та не мав статусу працівника СБУ, а тому на нього не поширювалось законодавство про працю, у тому числі КЗпП України, яким установлено, що саме працівникам виплачується заробітна плата (заробіток). Зважаючи на викладене, апелянт вважає безпідставними посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на положення статей 47, 116, 117 КЗпП України та Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, оскільки позивач проходив саме військову службу, а законодавством про військову службу не передбачено виплати військовослужбовцю середнього заробітку.

Не погодившись з частковим задоволенням позовних вимог, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі.

Позивач зазначив, що загальний строк затримки в розрахунку відповідача з позивачем за період 31.12.2019 по 27.10.2022 складав 1031 календарний день, однак з урахуванням вимог статті 117 КЗпП України в чинній з 01.07.2022 редакції, згідно з якою максимальний період, за який передбачено стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку - шість місяців, а також враховуючи, що спір про невиплату йому індексації грошового забезпечення було вирішено повністю на його користь, заявлена ним сума позовних вимог була розрахована за шість місяців, а саме: за 182 календарних дні, що підтверджується викладеним у позовній заяві розрахунком. Відтак, зменшуючи присуджену до стягнення суму, суд першої інстанції грубо порушив норми матеріального права, а саме: статті 117 КЗпП України.

Ухвалами колегії суддів Шостого апеляційного адміністративного суду під головуванням судді Черпіцької Л.Т. від 06.04.2023 справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

01.05.2023 до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , зміст якого повністю дублює зміст апеляційної скарги.

Рішенням зборів суддів Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2023 вирішено здійснити повторний автоматизований розподіл судових справ, які перебували у провадженні судді Черпіцької Л.Т.

Відповідно до протоколу повторного атоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.08.2023, справа передана головуючому судді - Парінову А.Б. До складу колегії суддів із розгляду зазначеної адміністративної справи входять судді - Беспалов О.О., Ключкович В.Ю.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.08.2023 прийнято справу за апеляційними скаргами ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року, до провадження та призначено справу до розгляду за правилами письмового провадження.

Відповідно до статті 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач проходив військову службу в органах ІНФОРМАЦІЯ_1 з 16.08.2010 по 31.12.2019, де отримував грошове забезпечення.

У листопаді 2021 року позивач звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому в повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 згідно вимог Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення", з урахуванням базового місяця (місяця підвищення грошових доходів) - січень 2008 року.

Фінансове економічне-управління ІНФОРМАЦІЯ_1 листом від 15.11.2021 №21/3/1-Р-54/5 повідомило позивачу, що індексація грошових доходів за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 у СБУ не проводилась, відповідно до її нарахування та виплати позивачу за цей період не можуть бути здійснені.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13.05.2022 у справі №320/16568/21, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2022, зобов`язано СБУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

На виконання рішення суду відповідач здійснив 27.10.2022 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 у розмірі 84638,95 грн (з урахуванням зборів та податків), що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача та довідкою Фінансово-економічного управління СБУ від 04.01.2023 №2112/2-966.

Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення протиправною, звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у відповідача зобов`язань нарахувати на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, однак, застосував принцип співмірності та обґрунтованості розміру середнього заробітку. Судом першої інстанції при прийнятті рішення враховано правові висновки Верховного Суду, викладених у постановах від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; та викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Частиною другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Так, порядок, умови та механізм виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_1 регламентуються законами України «Про ІНФОРМАЦІЯ_1», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», Інструкцією про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям ІНФОРМАЦІЯ_1, затверджена наказом Центрального управління СБУ від 10.04.2018 № 515ДСК, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.04.2018 за № 512/31964.

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів, право на яке особа набула під час проходження служби, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовців.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Отже, у спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового законодавства.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20, що враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи ІНФОРМАЦІЯ_1, покладені в обґрунтування апеляційної скарги.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, яка діє з 19 липня 2022 року, з урахуванням змін, внесених Законом України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», далі - Закон №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Як вбачається копії наказу від 26.12.2019 № 1819-ОС, позивача виключено зі списків особового складу з 31.12.2019.

27.10.2022 на виконання рішення суду відповідач здійснив нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 у розмірі 84638,95 грн (з урахуванням зборів та податків).

Таким чином датою остаточного розрахунку є 27.10.2022.

При цьому, дата виключення з особового складу та фактичної виплати не включається у строк затримки розрахунку.

Звертаючись до суду позовом, позивач просив з урахуванням вимог статті 117 КЗпП України в чинній з 01.07.2022 редакції, згідно з якою максимальний період, за який передбачено стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку - шість місяців, стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу саме за шість місяців, тобто, за 182 календарних дні.

Колегія суддів звертає увагу, що період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 30.04.2024 у справі 560/6962/23, від 23.05.2024 у справі № 560/11616/23.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Поряд з цим, при вирішенні справи суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до помилкового зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Зважаючи на викладене та виходячи з розміру заявлених вимог, колегія суддів враховує приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022 по 26.10.2022, що становить 100 календарних дні.

Як вбачається з довідки Фінансово-економічного управління СБУ від 11.11.2021 №21/2/2-1447, розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці проходження служби (листопад та грудень 2019 року) становить 54697,60 грн у місяць.

Відтак, середньоденний заробіток обраховується шляхом ділення суми розмірів грошового забезпечення позивача за листопад та грудень 2019 року (54697,60 грн) на 61 календарні дні, тобто кількість днів за два місяці (за період з 01.11.2019 по 31.12.2019), що становить 896,68 грн (54697,60 грн / 61).

Дана обставина не заперечується та не спростована сторонами у справі.

Таким чином, загальний розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача за період з 19.07.2022 по 26.10.2022, складає 89668,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача частково знайшли своє підтвердження.

Судовою колегією враховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при прийнятті рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню. У свою чергу, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України сплачений позивачем судовий збір за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги підлягає стягненню на користь останнього за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково.

Стягнути зі ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 26.10.2022 у розмірі 89668,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 2223,97 грн сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович