Справа № 755/7687/24
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Лягойда Я.В.
Суддя-доповідач: Епель О.В
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року Справа № 755/7687/24

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,

секретаря судового засідання Бродацької І.А.,

представника Позивача Логойди Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 15 травня 2024 року у справі

за позовом громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

1. Громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_2 звернувся з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення від 22.04.2024 про примусове видворення з України гр. Азейбарджану ОСОБА_2 до країни походження або третьої країни.

В обґрунтування своїх вимог, Позивач зазначає, що під час складання та оголошення спірного рішення та протоколу про адміністративне затримання Відповідачем не було залучено перекладача.

Таким чином, Позивач наполягає на тому, що спірне рішення, складене із грубим порушенням права особи на захист, що робить його недопустимим доказом, а тому наявні підстави для його скасування.

Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що під час прийняття спірного рішення, Відповідачем не було враховано, що Позивач має сталі соціальні зв?язки на території України.

2. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 травня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем було порушено правила перебування іноземців в Україні.

Суд врахував, що Позивач для легалізації свого перебування в Україні дії не вживав, територію України не покидав, усвідомлював, що своїми діями умисно порушує законодавство України, документи для отримання/продовження дії посвідки на тимчасове проживання або дозволу на імміграцію в Україну не подавав, до часу прийняття оскаржуваного рішення позивач до компетентних органів про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту в Україні також не звертався.

3. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що він не зміг реалізувати своє право на залучення перекладача. При цьому він вказує, що у протоколі про адміністративне затримання відображені відомості про залучену особу - перекладача ОСОБА_4 , що не відповідає дійсності.

Крім того, Апелянт зазначає, що йому не було забезпечено право на захист та загалом не роз?яснено можливість скористатись таким правом.

Окремо Апелянт вказує, що Відповідачем під час прийняття рішення не було враховано тих обставин, що у нього є постійне місце проживання у м. Києві за вказаною ним адресою, перебування Позивача у фактичних шлюбних відносинах з громадянкою України та перебування на його утриманні малолітнього сина дружини від попередніх шлюбних відносин. Не було враховано також і тих обставин, що Позивач з моменту прибуття на територію України проживав в м. Миколаїв, де, внаслідок військових дій було знищено документи, що посвідчують особу Позивача, які необхідні для легалізації його перебування на території України по спливу встановленого законом строку.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні цієї справи було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

4. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2024 та від 10.06.2024 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

5. У строк, встановлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

6. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2024 у Відповідача витребувані письмові пояснення та відповідні докази. Однак у строк, встановлений судом, ухвала суду виконана не була.

7. У судовому засіданні представник Позивача просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги. При цьому, повторно надала пояснення, які вже були викладені як у позовній заяві, так і у апеляційній скарзі.

8. Представник Відповідача у судове засідання не з`явився. При цьому, колегія суддів відзначає, що Відповідач про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки його представника у судове засідання не відомо.

9. У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомив, що спілкувався із позивачем в коридорі міграційного органу , однак не був присутнім під час складання спірних документів Відповідачем, їх переклад для Позивача не здійснював, підпис у протоколі затримання йому не належить і під час його підписання Позивачем він також був відсутній.

10. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

11. Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.04.2024 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області складено протокол про адміністративне затримання відносно громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого 24.04.2024 року о 14.15 год. за адресою: АДРЕСА_1 виявлено громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , та затримано у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, для з`ясування причин та обставин правопорушення та умов, що їм сприяли.

22.04.2024 року Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області вирішено примусово видворити до країни походження або до третьої країни громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно змісту рішення від 22.04.2024 року в ході опитування, іноземний громадянин пояснив, що прибув в Україну 07.05.2019 року через ПП «Київ-Пас» з приватною метою, документований паспортом громадянина Азербайджану терміном дії до 18.05.2021 року. З питань продовження строків перебування, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, до компетентних органів не звертався. Після закінчення законного терміну перебування територію України не покинув. 19.04.2022 року працівниками Рогатинського відділу УДМС в Івано-Франківській області громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та зобов`язано залишити територію України не пізніше 09.05.2022 року. Станом на 22.04.2024 року громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рішення про примусове повернення не виконав, територію України не покинув.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні у суді першої інстанції повідомила, що вона є співмешканкою Позивача, який проживає разом зі свідком з 2021 року за адресою її постійного проживання. Свідок не обізнана, коли, на яких підставах та яким чином позивач потрапив на територію України, не обізнана щодо наявності у Позивача документів на право проживання на території України, зауважила, що позивач в побуті розмовляє із свідком російською мовою, працює на шиномонтажі та допомагає свідку та її дитині матеріально.

12. Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною третьою статі третьої Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини першої, третьої статті 9 Закону №3773-VІ іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

В силу вимог ч. ч. 1, 5 ст. 26 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно з ч.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Висновки суду апеляційної інстанції.

13. Системний аналіз викладених вище норм права дозволяє стверджувати, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання такого рішення та прийняття рішення компетентним органом про примусове видворення.

14. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 19.04.2022 працівниками Рогатинського відділу УДМС в Івано-Франківській області Апелянта притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та зобов`язано залишити територію України не пізніше 09.05.2022.

15. Станом на 22.04.2024 вказане рішення Апелянт не виконав, територію України не залишив у зв?язку з чим Відповідачем і було прийнято спірне рішення про примусове видворення та складено протокол про адміністративне затримання.

16. При цьому, колегія суддів зазначає, що вказаний вище протокол складений за встановленою формою українською мовою. Всі відомості, які вносилися до нього, також викладені українською мовою (у тому числі текст зі змістом прав та обов`язків, які були роз`яснені Апелянту) у вигляді друкованого тексту. Доказів того, що Апелянт відмовився від перекладача або про те, що він його не потребує, протокол не містить. Натомість є вказівка, що іноземець українською мовою не володіє та потребує послуг перекладача.

17. Разом з тим, зі змісту протоколу вбачається, що під час його складення був залучений перекладач - ОСОБА_4 , вказаний його номер телефону. Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що цей перекладач був відсутній в ході здійснення вказаної адміністративної процедури і протоколу не підписував.

18. Вказане викликає у апеляційного суду обґрунтований сумнів у дотриманні права Апелянта на залучення перекладача, вказує на формальний підхід з боку суб`єкта владних повноважень та незабезпечення реалізації прав особи-іноземця в ході адміністративної процедури , недотримання вимог ст.274 КУпАП.

19. Колегія суддів підкреслює, що відповідно до ст.274 КУпАП перекладач призначається органом (посадовою особою), в провадженні якого перебуває справа про адміністративне правопорушення. Перекладач зобов`язаний з`явитися на виклик органу (посадової особи) і зробити повно й точно доручений йому переклад.

20. Крім того, згідно з п. 2.6 Інструкції №1654/24186, у разі коли особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не володіє мовою, якою ведеться провадження, протокол про правопорушення складається за участю перекладача.

21. У цьому контексті суд наголошує, що призначення перекладача є обов`язком, а не правом органу чи посадової особи в ході адміністративної процедури за участю особи, яка не володіє державною мовою.

22. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях також неодноразово наголошував на важливість забезпечення права особи на перекладача. Крім того, права іноземця на допомогу перекладача регламентовано не тільки внутрішнім законодавством України, а також у пункті 1 ст. 5 Декларації про права людини у відношенні осіб, що не є громадянами країни, в якій вони проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

23. Аналіз законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом знати за що він притягається до адміністративної відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у свої постановах від 08.07.2018 року у справі № 750/8187/16-а та від 04.03.2020 року у справі № 813/2417/18.

24. Колегія суддів відзначає, що спірне рішення про примусове видворення з України також не містить відомостей про залучення перекладача.

25. Таким чином, враховуючи те, що Апелянт є іноземцем, який не розуміє української мови на належному рівні, а Відповідачем не було залучено до участі у справі перекладача й не забезпечено при цьому участь адвоката, суд вважає, що в даному випадку, Апелянт фактично був позбавлений можливості подавати докази (зокрема щодо наявності у нього поважних причин невиконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни), заявляти клопотання та користуватись іншими правами, передбаченими ч.1 ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України. Вказане є безумовною підставою для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення.

26. З огляду на допущення грубого порушення порядку прийняття спірного рішення, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

27. Аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги правові висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

28. Згідно зі ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

29. Таким чином, апеляційна скарга громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 підлягає задоволенню, рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 15 травня 2024 року - скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 15 травня 2024 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області від 22 квітня 2024 року про примусове видворення з України громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 01 липня 2024 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев