Справа № 520/23969/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2024-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 р.Справа № 520/23969/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Щурової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 26.03.24 року по справі № 520/23969/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі по тексту ГУ ДПС у Харківській області, відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просила суд:

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 01.06.2016 № 4959578-13 по земельному податку з фізичних осіб у сумі 58410,41 грн щодо ОСОБА_1 ;

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 30.06.2015 № 99369-15 по земельному податку з фізичних осіб у сумі 13587 грн щодо ОСОБА_1 ;

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 30.06.2014 № 9525-15 по земельному податку з фізичних осіб у сумі 6037,92 грн щодо ОСОБА_1 ;

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 29.04.2013 № по земельному податку з фізичних осіб у сумі 6037,92 грн щодо ОСОБА_1 ;

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 23.11.2012 № по земельному податку з фізичних осіб у сумі 1507,43 грн щодо ОСОБА_1 ;

- стягнути з ГУ ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у сумі 5369,000 грн та 35 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог послалася на протиправність та незаконність винесених відповідачем податкових повідомлень-рішень від 01.06.2016 № 4959578-13, від 30.06.2015 № 99369-15, від 30.06.2014 № 9525-15, від 29.04.2013 № , від 23.11.2012 № по земельному податку з фізичних осіб, тому що ОСОБА_1 не є ані власником земельної ділянки, ані постійним землекористувачем, ані її орендарем, оскільки відповідне право за нею не зареєстровано, а відтак, вона не є суб`єктом нарахування земельного податку з фізичних осіб.

Пояснила, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2020 у справі № 520/6815/2020 при оскарженні іншого податкового повідомлення-рішення вже було з`ясовано, що позивач не є суб`єктом нарахування земельного податку з фізичних осіб, а відтак, враховуючи те, що в силу ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у іншій справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, стверджувала про наявність підстав для скасування винесених контролюючим органом податкових повідомлень-рішень (далі ППР).

З огляду на вищевикладене, посилаючись на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 06.12.2010 у справі № 3-5ІГСІ0 та на положення ст. 183 ЦК України, ст. 125 ЗК України, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV (далі по тексту Закон № 1952-IV) стверджувала, що саме з виникненням права власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку у користування, а розглянути таке питання та схвалити відповідне рішення у строки, встановлені законом, зобов`язаний відповідний повноважний орган державної влади або місцевого самоврядування. При цьому, у покупця нерухомого майна з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно не виникає автоматично право користування земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, позаяк право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Додатково зауважила, що винесені контролюючим органом відносно позивача ППР, всупереч положень п. 3 Розділу ІІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 № 1204 (далі по тексту Порядок № 1204), були надіслані за адресою АДРЕСА_1 , за якою ОСОБА_1 28.09.2011 була знята з реєстрації місця проживання, разом з цим, за змістом Порядку № 1204 податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків-фізичній особі, якщо його вручено особисто такій фізичній особі чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження такої фізичної особи з повідомленням про вручення.

У відповідності до вимог ч. 7 ст. 139 КАС України заявила про намір надати докази на підтвердження понесення судових витрат у розмірі 37000,00 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2023 у справі № 520/23969/23 серед іншого, клопотання Головного управління ДПС у Харківській області про залишення позовної заяви без розгляду по справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про скасування податкових повідомлень-рішень - залишено без задоволення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2024 по справі 520/23969/23 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про скасування податкових повідомлень-рішень - залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі № 520/23969/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 ; скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 01.06.2016 № 4959578-13 по земельному податку з фізичних осіб у сумі 58410,41 грн, від 30.06.2015 № 99369-15 по земельному податку з фізичних осіб у сумі 13587,12 грн, від 30.06.2014 № 9525-15 по земельному податку з фізичних осіб у сумі 6037,92 грн від 29.04.2013 № по земельному податку з фізичних осіб у сумі 6037,92 грн та від 23.11.2012 № по земельному податку з фізичних осіб у сумі 1507,43 грн.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про помилковість та необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо виникнення обов`язку зі сплати земельного податку власником нерухомого майна з моменту реєстрації права власності на таке нерухоме майно, як таких, що суперечать приписам ст. 182 ЦК України, ст. 125 ЗК України, ст. 3 Закону № 1952-IV, за змістом яких у покупця нерухомого майна з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно не виникає автоматично права користування земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, позаяк право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цього права.

На противагу висновкам суду першої інстанції щодо необов`язковості наданої судом оцінки певному факту при розгляді іншої справи зауважила, що однією із конституційних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення, а відтак, враховуючи, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2020 у справі № 520/6815/2020 вже надано оцінку обставинам, якими контролюючий орган обґрунтовував застосування до ОСОБА_1 інших податкових стягнень та складення ППР (преюдиційний факт), наявні підстави для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Заперечуючи проти здійсненого відповідачем розрахунку зауважила, що останнім не надано пояснень як було розраховано площу земельної ділянки, якою користувалась позивач, або доказів виділення такої земельної ділянки їй, що взагалі протирічить порядку розрахунку та нівелює показник площі у формулі.

Також, вважала помилковими висновки суду першої інстанції щодо необхідності позивачу надавати власні розрахунки земельного податку, оскільки до обов`язків платника податків не входить самостійно здійснювати розрахунок земельного податку. Крім того, в силу ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Заявила про намір подання заяви про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення додаткових витрат на правничу допомогу в сумі 21000,00 грн після винесення остаточного рішення по справі.

Відповідач, у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

З посиланням на правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 14.07.2020 у справі № 809/3896/13-а, від 15.08.2023 у справі № 803/850/17, від 10.03.2020 у справі № 826/9715/17 стверджував, що з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (з дати державної реєстрації такого права), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на споруду, а користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі. Тобто обов`язок зі сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки, незалежно від дотримання такою особою вимог земельного та цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористувача та підстав набуття права користування, адже якщо особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на земельній ділянці, то до неї як набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. При цьому, землекористувач має сплачувати земельний податок за фактичний період використання землі у поточному році, а тому недотримання власником нерухомого майна норм земельного законодавства щодо реєстрації права власності/оренди/чи іншого права користування земельною ділянкою (набуття і припинення цього права) не може бути підставою для звільнення землекористувача від плати за землю, оскільки орендна плата є платежем за фактичне використання земельної ділянки, на якій знаходяться об`єкт нерухомого майна, що перебуває у власності землекористування.

З огляду на вищевикладене, вказував, що незважаючи на відсутність державної реєстрації у встановленому законом порядку права власності/оренди/чи іншого права користування земельною ділянкою, на якій станом на 2012-2016 роки знаходилось належне ОСОБА_1 нерухоме майно, позивач у вказаний період була обтяжена обов`язком зі сплати земельного податку на загальних підставах з моменту набуття права власності на нерухоме майно до моменту припинення цього права, оскільки основною умовою для сплати земельного податку є факт володіння нерухомим майном та фактичне використання земельної ділянки, на якій воно знаходиться.

Щодо здійсненого розрахунку земельного податку проінформував, що за даними інформаційного ресурсу ІТС «Податковий блок» за ОСОБА_1 у період з 2008 по 2017 роки обліковувалась земельна ділянка, що знаходилась за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 0,3594 га. Так, на підставі рішення ХХХІІІ сесії V скликання Пересічанської селищної ради від 22.09.2008 року позивачу було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж вказаної земельної ділянки в натурі для обслуговування нежитлових приміщень. Таким чином, починаючи з 2012 року в автоматичному режимі позивачу нараховувався земельний податок з фізичних осіб.

Додатково наголошував, що у тексті позову жодним чином не викладено доводів щодо неправильності здійсненого розрахунку податку, як такого, позивач лише заперечує обов`язок зі сплати такого податку.

З приводу доводів про неотримання позивачем спірних ППР проінформував, що в силу положень п. 70.7 ст. 70 ПК України та п. 1 розділу ІХ Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.09.2017 № 822 (далі по тексту Положення № 822), фізичні особи-платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки протягом місяця з дня виникнення таких змін до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків за формою № 5ДР. Разом з цим, всупереч наведеному, до ГУ ДПС будь-яких повідомлень та заяв від позивача про зміну місця проживання ОСОБА_1 не надходило, а тому і не було відомо про ці обставини.

Таким чином, враховуючи те, що у відповідності до положень ст. 42 ПК України оскаржувані податкові повідомлення-рішення були направлені ГУ ДПС на податкову адресу позивача відповідно до даних з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ( АДРЕСА_1 ) засобами поштового зв`язку рекомендованим листом із повідомленням про вручення, які, однак, були повернуті із відміткою «за закінченням терміну зберігання», вони вважаються врученими позивачу.

З посиланням на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.03.2020 у справі № 804/1318/18 вказав, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатися на неотримання ним кореспонденції як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних наслідків.

Крім того, заперечував проти заявленого до відшкодування розміру витрат на професійну правничу допомогу, та звернув увагу, що за відсутності попереднього розрахунку у сторони немає можливості підготуватись до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові у справі № 922/676/21 від 14.12.2021, № 905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020.

Позивач, у надісланій до суду апеляційної інстанції відповіді на відзив, з посиланням на п. 3 розділу ІІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 № 1204 (далі по тексту Порядок № 1204) зауважив, що податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків-фізичній особі, якщо його вручено особисто такій фізичній особі чи її законному представнику або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження такої фізичної особи з повідомленням про вручення. Проте, всупереч наведеному, оскаржувані ППР були надіслані саме на адресу, за якою позивач не проживала вже тривалий час.

Додатково зауважила, що за змістом затвердженої наказом Міністерства фінансів України 06.07.2018 № 602 Узагальнюючої податкової консультації щодо сплати земельного податку особу, яка володіє нерухомим майном, що розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не можна вважати платником земельного податку у розумінні ст. 269 ПКУ до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованої у Державному земельному кадастрі у порядку визначеному законом. До такого моменту зазначена особа відповідно до вимог Податкового кодексу України не повинна сплачувати земельний податок.

Проінформувала про намір після винесення остаточного рішення подати заяву про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення додаткових витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві власності з 09.07.2008 до 17.12.2020 року належала нежитлова будівля літ «А-1» загальною площею 281,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 .

У липні 2023 року ОСОБА_1 з відкритих джерел інформації стало відомо про наявність у неї податкових застав ГУ ДПС у Харківській області № 29145747 від 02.08.2021 на підставі ст. ст. 88, 89 ПК України та № 30583920 від 06.06.2023 на підставі ст. 89 ПК України.

Для з`ясування обставин та підстав накладення зазначених податкових застав представником ОСОБА_1 адвокатом Апазіді К.Ю. 04.08.2023 направлено адвокатський запит № 0408-23 до ГУ ДПС у Харківській області про надання інформації про підстави накладення та надання документів, на підставі яких були вони зареєстровані.

Так, у відповіді на адвокатський запит від 10.08.2023 № 41993/6/20-40-13-14-15 ГУ ДПС у Харківській області повідомлено про наявність за ОСОБА_1 податкового боргу, зокрема, по земельному податку з фізичних осіб у сумі 85527,72 грн, який виник у результаті несплати узгоджених грошових зобов`язань, нарахованих згідно з податковим повідомленням-рішенням № 4959578-13 від 30.06.2016 з терміном сплати 29.08.2016 у сумі 23579,13 грн та за податковим повідомленням-рішенням № 5 від 26.08.2017 з терміном сплати 25.10.2017 у сумі 61915,28 грн, а також пені в ІКП на борг минулих років у сумі 33,31 грн.

Також, податковим органом зазначено, що ОСОБА_1 не погашено на день звернення по земельному податку з фізичних осіб заборгованість у сумі 85527,72 грн.

Представником ОСОБА_1 18.08.2023 повторно направлено адвокатський запит про адресу направлення ОСОБА_1 зазначених податкових повідомлень-рішень, надання їх копій, інформації про майно, на яке накладено податкові застави.

Так, у відповіді на адвокатський запит від 25.08.2023 № 44693/6/20-40-24-17-23 ГУ ДПС у Харківській області повідомлено про наявність за ОСОБА_1 податкового боргу, зокрема, по земельному податку з фізичних осіб, який виник у результаті несплати узгоджених грошових зобов`язань, нарахованих згідно з податковими повідомленнями-рішеннями № 4959578-13 від 01.06.2016 у сумі 58410,41 грн, № 5812792- 1301 від 30.05.2017 у сумі 61915,28 грн, яке було скасовано рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2020 у справі № 520/6815/2020.

Позивач, не погоджуючись з вищезазначеними рішеннями податкового органу, звернулась до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, проаналізувавши положення ст. 377 ЦК України та ст. 287 ПК України, вважав спростованими твердження позивача щодо відсутності в неї обов`язку зі сплати земельного податку за відсутності реєстрації права власності чи користування земельною ділянкою, оскільки вважав, що обов`язок зі сплати земельного податку закріплено за власником нерухомого майна з моменту реєстрації права власності на таке нерухоме майно, безвідносно до права користування чи права власності на земельну ділянку.

Також, судом враховано позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27.06.2023 у справі № 820/1667/18, від 19 серпня 2022 року у справі № 826/10853/16, від 02.08.2022 у справі № 826/8575/17, в яких Суд дійшов висновку про те, що незважаючи на відсутність реєстрації права власності чи користування земельною ділянкою, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виникає у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Стосовно формули розрахунку земельного податку за 2012-2016 роки судом зауважено, що ані позивачем, ані його представником не було надано власного розрахунку земельного податку за спірні періоди, відмінного від того, що надавався відповідачем, так само не було висловлено заперечень щодо проведеного податковим органом розрахунку, а тому спір у цій частині відсутній.

Твердження позивача про обов`язковість надання детального розрахунку податкових зобов`язань, який не було отримано ОСОБА_1 разом зі спірними податковими повідомленнями-рішеннями, як підставу для скасування ППР, суд вважав неприйнятними, оскільки за змістом п. 58.1.1 ст.58 ПК України, у ППР або зазначається або додається до нього детальний розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних фінансових санкцій.

Стосовно посилань позивача на висновки, викладені в рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2020 у справі № 520/6815/2020, як на преюдиційний факт, судом зауважено, що у відповідності до ч. 7 ст. 78 КАС України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Приймаючи ухвалу від 26.10.2023, якою серед іншого судом відмовлено в задоволенні клопотання ГУ ДПС в Харківській області про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що такі підстави документально не підтверджені. Так, з 28.09.2011 позивача знято з реєстрації місця проживання, а вже 13.10.2011 зареєстровано місце проживання за новою адресою, однак доказів направлення спірних ППР на нову адресу позивача до матеріалів справи відповідачем не надано, що свідчить про фактичну необізнаність позивача про наявність оскаржуваних рішень суб`єкта владних повноважень до отримання відповіді на адвокатські запити представника позивача у серпні 2023 року. А відтак, вважав за необхідне саме з цього моменту відраховувати шестимісячний строк звернення до суду із даним позовом (який скеровано до суду 31.08.2023) та дійшов висновку про дотримання позивачем строку звернення до суду.

Вирішуючи питання, пов`язане з обчисленням строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів керується таким.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 5 КАС України закріплено право особи на звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому цим Кодексом, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, та викладено перелік можливих способів їх захисту.

Загальні норми процедури судового оскарження в межах розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Приписами статті 122 КАС України визначено загальні (окремі для особи і органу влади) і деякі спеціальні строки звернення до суду, а нормою ст.123 КАС України - наслідки їх пропуску, що полягають у фактичному недопуску до судового розгляду спорів, за якими строк звернення до суду минув.

На підставі частин першої - третьої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість установлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі спеціальні строки мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним частиною другою статті 122 цього Кодексу, а також скороченими строками, визначеними частиною четвертою статті 122 КАС України.

Нормами пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) встановлено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Положеннями статті 102 ПК України врегульовано питання застосування строків давності визначення податкових зобов`язань, які становлять 1095 днів.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та встановлено судом першої інстанції заходи досудового врегулювання спору позивачем не вживались.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19, ПК України не містить норм, які б визначали процесуальний строк звернення до суду з позовом у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження).

Верховний Суду в постанові від 27 січня 2022 року по справі № 160/11673/20 зазначив, що у випадку відсутності правового регулювання у спеціальному законодавстві, застосуванню підлягають загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів, які встановлені КАС України.

З метою забезпечення єдиної правозастосовчої практики під час судового розгляду відповідних спорів у справах, у яких позивачами не використовувалась процедура адміністративного оскарження рішень податкового органу про нарахування грошових зобов`язань, та у розвиток правового підходу, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19, судова палата відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 03 квітня 2018 року у справі №826/5325/17, від 23 травня 2018 року у справі №803/728/17, від 18 червня 2018 року у справі № 805/1146/17-а та сформулювала такий правовий висновок.

Процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається ч.2 ст.122 КАС України - становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судова палата вважає, що такий висновок не суперечить п.56.18 ст.56 ПК України, який закріплює право на звернення до суду з позовом у будь-який момент після отримання такого рішення, але при реалізації цього права має враховуватися строк давності.

Колегією суддів встановлено, що позов про скасування податкових повідомлень-рішень надіслано до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду 31.08.2023 (сформовано в системі «Електронний суд»).

Позивач, в обґрунтування підстави для поновлення строків звернення до суду зазначив про те, що не отримував спірні податкові повідомлення рішення, а про їх наявність дізнався 25.08.2023 після отримання відповіді на адвокатський запит, в якому ГУ ДПС в Харківській області повідомило про наявність за ОСОБА_1 податкового боргу, зокрема, по земельному податку з фізичних осіб, який виник у результаті несплати узгоджених грошових зобов`язань.

Також у вказаній відповіді на адвокатський запит було повідомлено, що спірні податкові повідомлення-рішення у відповідності до положень ст. 286 ПК України було направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку на адресу АДРЕСА_1 .

Проте, як зазначив позивач, 28.09.2011 остання була знята з реєстрації за вказаною адресою, а відтак, з огляду на положення п. 3 розділу ІІІ Порядку № 1204, спірні ППР не можна вважати такими, що були вручені належним чином.

Водночас, відповідач, в обґрунтування поданої до суду першої інстанції заяви про залишення позову без розгляду зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення були направлені ГУ ДПС в Харківській області на податкову адресу позивача, що підтверджується відбитком печатки на конверті, копію яких додано до матеріалів справи, а саме АДРЕСА_1 , однак, листи були повернуті до ГУ ДПС в Харківській області із відміткою «за закінченням терміну зберігання», що в свою чергу вважається належним врученням таких.

З посиланням на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20.03.2020 у справі № 804/1318/18 зауважив, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за податковою адресою. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним кореспонденції як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних наслідків.

Згідно з пунктом 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Пунктом 42.2 статті 42 ПК України визначено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення (пункт 42.4 статті 42 Податкового кодексу України).

Зазначена норма кореспондується і з абзацом третім пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу України, яким передбачено, що у разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення вважається врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Відповідно до пункту 45.1 статті 45 Податкового кодексу України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

За приписами підпункту 70.2.4 пункту 70.2 статті 70 ПК України, до облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення вноситься інформація про місце проживання.

Відповідно до пункту 70.7 статті 70 ПК України фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення, протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно з положеннями пункту 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу.

Враховуючи викладені вище обставини, аналізуючи норми чинного законодавства та використовуючи логічно-змістовне тлумачення пункту 58.3 статті 58 ПК України, колегія суддів зазначає, що контролюючий орган, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) даних облікової картки та, відповідно, у випадку недотримання платником податків приписів закону та невиконання обов`язку інформувати податковий орган про зміну своїх персональних даних, має нести ризик настання негативних наслідків такої поведінки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 640/14787/21.

Відповідно до пунктів 3, 5 Розділу ІІІ Порядку № 1204, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків - фізичній особі, якщо його вручено особисто такій фізичній особі чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження такої фізичної особи з повідомленням про вручення. Якщо пошта (поштова служба) не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення через відсутність за місцезнаходженням платника податків (посадових осіб платника податків), їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштою (поштовою службою) в повідомленні про вручення, із зазначенням причин невручення.

З наведених норм вбачається, що надіслане контролюючим органом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу платника податків, яка відповідає даним Державного реєстру та облікової картки платника, вважається врученим також у разі неможливості вручення адресату такого відправлення після проставлення поштовим органом відповідної відмітки з датою та причиною невручення.

Крім того, судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 810/3116/18 зазначено, що відповідно до п. 42.2. ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Судом також зазначено, що постійне неотримання поштової кореспонденції, яка направляється контролюючим органом на адресу платника податків є зловживанням останнім правом платника податків бути повідомленим контролюючим органом щодо прийнятих стосовно нього рішень.

У постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 820/1864/17 Верховний Суд наголосив, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.

Колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять доказів подання позивачем заяви про зміну податкової адреси з 13.10.2011, в той час як законом встановлено обов`язок платника податків повідомляти контролюючий орган про зміну податкової адреси протягом місяця з дня, коли така зміна відбулась.

При цьому, відповідно до наявної в бази даних контролюючого органу інформації, податковою адресою позивача зазначено АДРЕСА_4 .

Колегією суддів встановлено, що податкові повідомлення-рішення від 01.06.2016 № 4959578-13, від 29.04.2013 № , від 23.11.2012 № були направлені позивачу засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу, а саме: АДРЕСА_4 , що підтверджується наявними в матеріалах справи конвертами разом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, в яких контролюючим органом надсилались податкові повідомлення-рішення на вищевказану податкову адресу позивача.

Відповідно до відмітки з пошти, конверт із податковим повідомленням-рішенням від 23.11.2012 № не вручений та повернутий 02.01.2013 «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до відмітки з пошти, конверт із податковим повідомленням-рішенням від 29.04.2013 № не вручений та повернутий 11.07.2013 «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до відмітки з пошти, конверт із податковим повідомленням-рішенням від 01.06.2016 № 4959578-13 не вручений та повернутий 25.07.2016 «за закінченням терміну зберігання».

Отже, контролюючим органом з дотриманням п. 42.2 ст. 42 ПК України було надіслано спірні податкові повідомлення-рішення.

Таким чином, граничним строком звернення позивача з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення від 23.11.2012 № є 02.07.2013; податкового повідомлення-рішення від 29.04.2013 № є 13.01.2014; податкового повідомлення-рішення від 01.06.2016 № 4959578-13 є 25.01.2017.Проте, позивач звернувся до суду з позовом лише 31.08.2023, тобто, з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що позивачем взагалі не вказано жодних поважних причин за яких надіслані спірні податкові повідомлення-рішення не могли бути отримано вчасно.

Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Разом з цим, позивачем не наведено будь-яких обставин і не надано відповідних доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду з позовом про скасування податкових повідомлень-рішень від 23.11.2012 № , від 29.04.2013 № та від 01.06.2016 № 4959578-13.

Доводи позивача про те, що йому стало відомо про існування вказаних ППР лише 25.08.2023 після отримання представником позивача відповіді на адвокатський запит, яким було проінформовано про наявність за ОСОБА_1 податкового боргу (по земельному податку з фізичних осіб), є неприйнятними з огляду на встановлені у справі обставини та вимоги п. 58.3 ст. 58 ПК України, відповідно до яких спірне податкове повідомлення-рішення від 23.11.2012 № вважається врученим позивачу 02.01.2013, спірне податкове повідомлення-рішення від 29.04.2013 № 11.07.2013, спірне податкове повідомлення-рішення від 01.06.2016 № 4959578-13 25.07.2016.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що невиконання платником податку свого імперативного обов`язку із подання контролюючим органам відомостей про зміну даних, протягом місяця з дня виникнення таких обставин шляхом подання відповідної заяви, не може слугувати поважною причиною для поновлення строку на звернення до суду з позовом.

Разом з тим, судом першої інстанції не надано належної оцінки причинам пропуску строку на звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом та не вмотивовано висновку про наявність підстав для поновлення цього строку.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

У свою чергу, згідно з частинами 3 та 4 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно зі ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, з огляду на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду без поважних причин, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2024 по справі № 520/23969/23 в частині відмови у задоволенні позову про скасування податкових повідомлень-рішень від 23.11.2012 № , від 29.04.2013 № , від 01.06.2016 № 4959578-13 та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов у цій частині залишити без розгляду.

Водночас, колегія суддів зауважує, що доказів надсилання контролюючим органом та відповідно отримання позивачем податкових повідомлень-рішень від 30.06.2014 № 9525-15 та від 30.06.2015 № 99369-15 матеріали справи не містять, а відтак твердження позивача про отримання їх лише на адвокатський запит представника позивача від 25.08.2023 відповідачем не спростовано.

Отже, колегія суддів вважає, що звертаючись 31.08.2023 із адміністративним до суду з позовом про скасування податкових повідомлень-рішень від 30.06.2014 № 9525-15 та від 30.06.2015 № 99369-15, позивачем дотримано строк звернення до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи (правомірності винесення податкового повідомлення-рішення від 30.06.2014 № 9525-15 та від 30.06.2015 № 99369-15) та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відносини, котрі виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано ПК України).

За визначенням, наведеним у п. 14.1 ст. 14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу) (підпункт 14.1.72); землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (підпункт 14.1.73); земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами (підпункт 14.1.74); плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147).

Відповідно до пп.14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які користуються земельними ділянками державної та комунальної власності: на праві постійного користування; на умовах оренди.

Згідно з п.16.1.4 п. 16.1 ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.

В силу приписів ст. 269 ПК України, платниками податку є, зокрема, власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Відповідно до положень ст. 270 ПК України, об`єктами оподаткування є, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Згідно з п.287.1 ст.287 ПК України землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як визначено статтею 126 ЗК України, право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК України і статтею 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

При цьому власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році (пункт 287.1 статті 287 ПК України).

Водночас, колегія суддів враховує, що спірне податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 30.06.2014 № 9525-15 по земельному податку з фізичних осіб у сумі 6037,92 грн винесено у період до набрання чинності пунктом 287.6 статті 287 ПК України в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII.

Відповідно до п.287.6 ст.287 ПК України (в редакції чинній станом на 30.06.2014) при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Отже, згідно з пунктом 287.6 статті 287 ПК України у редакції, яка діяла до 01 січня 2015, обов`язок сплати податку за земельні ділянки виникав з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зауважує, що обов`язок сплати відповідно до діючого на той час податкового законодавства був похідний від факту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці. А відтак, з огляду на те, що позивач, починаючи з 09.07.2008 була власником нерухомого майна, право власності на яке зареєстроване у встановленому законом порядку, остання була платником земельного податку у спірний період (2014 рік).

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (пункт 287.6 статті 287 ПК України в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року).

Тобто у розумінні вказаних положень платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (з дати державної реєстрації такого права), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі.

Приписи ж пункту 287.6 ПК України в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" (набрав чинності 01 січня 2015 року), які визначають, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, не спростовують наведених висновків. В силу вимог пункту 287.1 цієї ж статті землекористувачі сплачують плату за землю за фактичний період перебування землі у користуванні. Тобто обов`язок зі сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки, незалежно від дотримання такою особою вимог земельного та цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористувача та підстав набуття права користування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 820/1667/18 від 27.06.2023.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належною йому на праві власності нежитловою будівлею, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на положення ЗК України та ЦК України в частині, яка визначає перехід права користування земельною ділянкою, а відтак, і обов`язок зі сплати земельного податку, після державної реєстрації таких прав.

Враховуючи викладене, позивач є платником земельного податку незважаючи на те, що за нею не зареєстровано право власності або право користування земельною ділянкою.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач з 09.07.2008 по 17.12.2020 була власником нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 281,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу № 3251 від 04.07.2008, рішення про державну реєстрацію 09.07.2008, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Колегією суддів встановлено, що починаючи з 2012 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 476 "Про затвердження Порядку подання органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та органами, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, відомостей, необхідних для розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яка набрала чинності з 01.07.2012 (далі Порядок № 476) ОСОБА_1 в автоматизованому режимі нараховувався земельний податок з фізичних осіб.

Пунктом 4 Порядку № 476 передбачено, що Міністерство юстиції України подає ДПС інформацію про об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості, у тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у тому числі нерезидентів, із зазначенням прізвища, імені та по батькові фізичної особи, реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органові і мають відмітку у паспорті), найменування юридичної особи та її податкового номера, адреси і типу нерухомого майна, його реєстраційного номера, загальної та житлової площі нерухомого майна, виду спільної власності (у разі, коли таке майно належить на праві спільної власності), розміру частки у праві спільної власності (у разі, коли таке майно належить на праві спільної часткової власності), підстави виникнення права власності і дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким чином, починаючи з 01.07.2012 (дата набрання чинності Порядком № 476) у ОСОБА_1 виник обов`язок зі сплати земельного податку, незважаючи на те, що за позивачем не зареєстровано право власності чи користування земельною ділянкою під належним їй на праві власності нежитловим приміщенням.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2018 року по справі № 826/14191/16 та від 16.04.2020 року по справі № 804/6405/16, яка в силу приписів ч.5 с.242 КАС України, враховується судом апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2020 у справі № 520/6815/2020, як на преюдиційний факт в частині встановлення обставин того, що ОСОБА_1 не є суб`єктом нарахування земельного податку з фізичних осіб, оскільки звільнення від доказування, закріплене в частині четвертій статті 78 КАС України, не має абсолютного характеру й не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 759/6909/18 від 13.04.2022.

Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 520/2486/19.

Що стосується питання правильності обрахунку суми земельного податку, визначеної в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях, колегія суддів звертає увагу, що у позовній заяві позивач, стверджуючи про ненадання відповідачем обґрунтованого розрахунку площі земельної ділянки при визначенні суми земельного податку за 2014-2015 роки (спірні), не зазначив у чому саме полягає неправильність обрахунку суми земельного податку відповідачем, але у апеляційній скарзі вказав, що розрахунок земельного податку за спірними ППР проведено з урахуванням коефіцієнтів індексації за 2014 рік 1,249, за 2015 рік 1,433, що відповідно мало вплив на нормативно грошову оцінку.

Колегія суддів враховує, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 ПК України).

Згідно із положеннями ст. 277 ПК України, ставка податку за земельні ділянки, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), розташовані за межами населених пунктів або в межах населених пунктів, встановлюється у розмірі не більше 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, а для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від нормативної грошової оцінки площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.

Відповідно до ст. 271 ПК України, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Як встановлено в суді першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, рішенням ХХХІІІ сесії V скликання від 22.09.2008 Пересічанської селищної ради «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 останній надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_3 в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0,3594 га для обслуговування належних їй на праві власності нежитлових приміщень та подальшого укладення договору оренди.

Рішенням ХХ сесії Пересічанської селищної ради VI скликання від 01 березня 2012 року «Про затвердження технічної документації з нормативно грошової оцінки земель смт. Пересічне Пересічанської селищної ради Дергачівського району Харківської області» (далі рішення ХХ сесії Пересічанської селищної ради VI скликання від 01 березня 2012 року) встановлені ставки земельного податку з 01.01.2012 року у розмірі 3 відсотки з урахуванням коефіцієнту індексації 1,0.

Як вбачається з розрахунку розмірів земельного податку за податковими повідомленнями рішеннями за 2014-2015 роки контролюючий орган керувався рішеннями Пересічанської селищної ради, при цьому було застосовано коефіцієнти індексації за 2014 рік 1,249; 2015 рік 1,433, а розмір земельного податку розраховано податковим органом наступним чином:

розмір податкового повідомлення рішення на 2014 рік становить: 560000 *3% * 0,3594 = 6037,92 грн, де:

560000 нормативно грошова оцінка;

3% - ставка податку згідно рішення ХХ сесії Пересічанської селищної ради VI скликання від 01 березня 2012 року;

0,3594 площа земельної ділянки;

розмір податкового повідомлення рішення на 2015 рік становить: 1260166,94 *3% * 0,3594 = 13587,12 грн, де:

1260166,94 нормативно грошова оцінка;

3% - ставка податку згідно рішення ХХ сесії Пересічанської селищної ради VI скликання від 01 березня 2012 року;

0,3594 площа земельної ділянки.

Разом із тим, вказавши у вказаному розрахунку площу земельної ділянки на рівні 0,3594 га, відповідач не надав на підтвердження такого розміру земельної ділянки витягу з даних Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки (яка є об`єктом оподаткування земельним податком), сформованих станом на час прийняття відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, які є підставою для нарахування земельного податку.

Слід зауважити, що розрахунок розмірів земельного податку за податковими повідомленнями рішеннями за 2014-2015 роки не відповідає формі, визначеній центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (п. 58.1 ст. 58 ПК України), що у сукупності не надає суду апеляційної інстанції перевірити правильність використаних відповідачем даних, які є базою та підставою для нарахування земельного податку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 червня 2023 року у справі № 820/1667/18.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, враховуючи неможливість здійснення перевірки джерела, з якого було розраховано площу земельної ділянки, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем, всупереч положень статті 77 КАС України, не доведено правомірність здійсненого розрахунку та не надано відповідних доказів, які свідчать про його обґрунтованість, що зумовлює задоволення вимог апеляційної скарги в цій частині.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для його скасування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правильність здійсненого розрахунку відповідачем, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2024 по справі № 520/23969/23 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 30.06.2015 № 99369-15 та від 30.06.2014 № 9525-15 підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 2 статті 139 КАС України).

Згідно з частиною 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 7 статті 139 КАС України).

Відповідно до наявних в матеріалах справи платіжних квитанцій про сплату судового збору від 31.08.2023 № 0.0..1 та від 20.09.2023 № 0.0..1 позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 5369,00 грн.

Згідно з наявною в матеріалах справи платіжною квитанцією від 26.04.2024 № 7569-1562-5304-3757 позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 8053,50 коп.

Враховуючи висновки суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог (скасування податкових повідомлень рішень на загальну суму 19624,92 грн, що складає 22,9% від загальної ціни позову 85580,68 грн,) відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в суді першої та апеляційної інстанції пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 3077 грн, 98 коп., що є 22,9% від загальної суми сплаченого позивачем судового збору 13422,50 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС в Харківській області.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327 -329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2024 по справі № 520/23969/23 скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Харківській області в частині скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Харківській області від 30.06.2015 № 99369-15 та від 30.06.2014 № 9525-15 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 30.06.2015 № 99369-15 по земельному податку з фізичних осіб у сумі 13587 грн та від 30.06.2014 № 9525-15 по земельному податку з фізичних осіб у сумі 6037,92 грн.

В іншій частині позов ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (адреса вул. Пушкінська, 46, м. Харків, 61057 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги у загальному розмірі 3077 грн., 98 коп., (три тисячі сімдесят сім) грн 98 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 02.07.2024 року