Справа № 320/16244/24
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2024-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Єгорової Н.М.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної служби здоров`я України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати бездіяльність Національної служби охорони здоров`я України за програмою державних гарантій з медичного обслуговування населення в 2023 році щодо оплати позивачу бюджетних коштів на суму 605 933 гривні 71 копійки за надані позивачем медичні послуги за програмою державних гарантій з медичного обслуговування населення в 2023 році в березні, квітні, травні, липні, серпні, вересні та жовтні 2023 року згідно звітів позивача про обсяг медичних послуг з надання первинної медичної допомоги за березень, квітень, травень, серпень, вересень та жовтень 2023 року неправомірною;

- зобов`язати відповідача сплатити позивачу бюджетні кошти на суму 605 933 гривні 71 копійки за надані позивачем медичні послуги за програмою державних гарантій з медичного обслуговування населення в 2023 році в березні, квітні, травні, липні, серпні, вересні та жовтні 2023 року згідно звітів позивача про обсяг медичних послуг з надання первинної медичної допомоги за березень, квітень, травень, серпень, вересень та жовтень 2023.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.04.2024 відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини у даній справі є приватно-правовими та похідними від господарських відносин, а тому не можуть бути розглянуті в порядку адміністративного судочинства, оскільки в даних правовідносинах відсутній публічно-правовий спір.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для відмови у відкритті провадження у справі були відсутні.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, звертаючись до суду із позовом, позивач вказував, що маючи ліцензію з 12.04.2021, позивач набув правовий статус надавача медичних послуг за програмою медичних гарантій 11.05.2021, в день укладання Договору № 0000-E51P-M000 від 11.05.2021 про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, надавав та надає медичні послуги за відповідними програмами медичних гарантій 2021, 2022 та 2023 років, починаючи з травня 2021 року до цього часу безперервно. Проте, відповідач в порушення умов пункту 29 та пункту 30 договору 2023 року не виконав зобов`язання оплатити позивачу медичні послуги, включені до звіту про медичні послуги, щодо якого відповідач не подав заперечення відповідно до пункту 25 договору, згідно з тарифом із застосуванням відповідних коригувальних коефіцієнтів, затверджених у порядку, визначеному законодавством, інформацію про надання яких позивач належним чином вніс до системи, в межах загальної орієнтовної ціни договору з урахуванням граничної суми оплати у відповідному звітному періоді, що зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Таким чином, спір у даній справі стосується виконання укладеного позивачем з Національною службою здоров`я України договору № 0000-E51P-M000 від 11.05.2021 про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій.

Пунктом 1 Положення про Національну службу здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року № 1101 передбачено, що Національна служба здоров`я України (НСЗУ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра охорони здоров`я, який реалізує державну політику у сфері державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» основними функціями Уповноваженого органу є, зокрема: 1) реалізація державної політики у сфері державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення за програмою медичних гарантій; 2) проведення моніторингу, аналізу і прогнозування потреб населення України у медичних послугах та лікарських засобах; 3) виконання функцій замовника медичних послуг та лікарських засобів за програмою медичних гарантій; 4) розроблення проекту програми медичних гарантій, внесення пропозицій щодо тарифів і коригувальних коефіцієнтів; 5) укладення, зміна та припинення договорів про медичне обслуговування населення та договорів про реімбурсацію; 6) здійснення заходів, що забезпечують цільове та ефективне використання коштів за програмою медичних гарантій, у тому числі заходів з перевірки дотримання надавачами медичних послуг вимог, встановлених порядком використання коштів програми медичних гарантій і договорами про медичне обслуговування населення.

Згідно з Порядком укладення, зміни та припинення договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 410 визначається механізм укладення, зміни та припинення договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій (далі - договір) з НСЗУ відповідно до Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення».

Також, вищевказаною постановою затверджено Типову форму договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій.

Суд першої інстанції, проаналізувавши вимоги вказаних нормативних актів, дішов вірного висновку про те, що договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій укладається між закладом охорони здоров`я незалежно від форми власності чи фізичною особою - підприємцем, яка в установленому законом порядку одержала ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, та Уповноваженим органом. При цьому, до укладання вказаного договору передує процедура закупівлі медичних послуг, яка розпочинається із розміщення відповідного оголошення НСЗ України щодо предмету закупівлі на відповідному електронному майданчику.

Суб`єкт господарювання, який бажає укласти договір з НСЗУ на визначених в оголошенні умовах, до подання пропозиції повинен забезпечити внесення до системи актуальної інформації про: 1) суб`єкта господарювання, місця надання ним медичних послуг та медичне обладнання, зазначене в оголошенні; 2) суб`єктів господарювання, які будуть залучені до виконання договору; 3) уповноважених осіб та медичних працівників, які будуть залучені до укладення або виконання договору.

В той же час, забороняється відмова або ухилення від укладення відповідного договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій з суб`єктами, визначеними у частині першій цієї статті, які подали заяву Уповноваженому органу про укладення такого договору та надають медичні послуги, передбачені програмою медичних гарантій.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пунктів 2, 7 частини першої статті 4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, за загальним правилом, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

У свою чергу, пункт 4 частини першої статті 19 КАС окремо визначає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів.

Пункт 16 частини першої статті 4 КАС формулює поняття адміністративного договору як спільного правового акта суб`єктів владних повноважень або правового акта за участю суб`єкта владних повноважень та іншої особи, що ґрунтується на їх волеузгодженні, має певне розмаїття форм, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі закону: а) для розмежування компетенції чи визначення порядку взаємодії між суб`єктами владних повноважень; б) для делегування публічно-владних управлінських функцій; в) для перерозподілу або об`єднання бюджетних коштів у випадках, визначених законом; г) замість видання індивідуального акта; ґ) для врегулювання питань надання адміністративних послуг.

Тобто адміністративний договір, хоча й має форму договору, угоди тощо, проте за своєю правовою природою є правовим актом публічно-правового характеру, в якому взаємні права та обов`язки сторін визначаються не на підставі індивідуальної домовленості між сторонами, а на підставі, у першу чергу, закону; відповідно, розірвання такого договору здійснюється за наявності підстав, визначених законом та підстав, визначених договором, які не суперечать закону.

Таким чином, ознаками адміністративного договору є: а) одним з його учасників обов`язково є суб`єкт владних повноважень; б) його зміст складають права та обов`язки учасників у публічно-правовій сфері; в) укладається на підставі закону, тобто право суб`єкта владних повноважень укласти адміністративний договір має бути передбачене саме законом, а не підзаконними актами; г) реалізується, як правило, на нормах адміністративного права; ґ) викликає безпосереднє настання юридичних наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення правовідносин, прав і обов`язків його учасників у публічній сфері; д) його метою є задоволення публічних інтересів; е) він оформлює ті суспільні правовідносини, які входять до предмета адміністративного права.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 824/422/19-а, адміністративний договір тлумачать як систему взаємних зобов`язань між зазначеними в акті управління суб`єктами, формування й виконання яких має на меті виконання визначених державою завдань та реалізацію публічних (суспільних) інтересів. В адміністративному договорі інтегровано функції публічної адміністрації та сторін. Спірні питання, що виникають відносно укладання, виконання, припинення адміністративних договорів, вирішуються в адміністративному або судовому порядку.

З системного аналізу наведених вище положень, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини, які оскаржуються позивачем у даній позовній заяві - є приватно-правовими та похідними від господарських відносин, а тому не можуть бути розглянуті у порядку адміністративного судочинства, виходячи з того, що у даних правовідносинах відсутній публічно-правовий спір.

Договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій є публічно-правовим договором, який передбачає: обов`язки надавачів медичних послуг забезпечити належний рівень медичного обслуговування населення, умови щодо тарифів тощо. Таким чином, договір визначає умови, за яких суб`єкту господарювання дозволяється здійснювати господарську діяльність з медичного обслуговування населення за програмою медичних гарантій.

Тобто, відповідача наділено владними управлінськими функціями щодо залучення суб`єктів господарювання на конкурсних засадах, укладення з переможцями договорів про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, контролю за дотриманням надавачем медичних послуг законодавства про охорону здоров`я під час виконання таких договорів та iх розірвання, тощо.

Відтак, договір № 0000-E51P-M000 від 11.05.2021 про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, бездіяльність щодо виконання якого є предметом оскарження в даній справі відповідає всім ознакам адміністративного договору, а відтак спір щодо його невиконання підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Порядок та результат розгляду спорів в інших справах не свідчить про приналежність спору у даній справі до юрисдикції інших судів.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову відкритті провадження у справі.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

За змістом частини першої статті 320 КАС підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права які призвели до неправильного вирішення питання, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 34, 243, 312, 320, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 25.04.2024, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя Н.М. Єгорова

Повний текст постанови складений 03.07.2024.