Справа № 560/10791/22
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2024-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2024 року № 560/10791/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

До Хмельницького окружного адміністративного суду звернувся громадянин ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:

визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України, які полягають у відмові редагування наказу МВС України №138 від 17.07.2017 «Про затвердження Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських» та прирівняти посаду начальника лінійного відділення (міліції) до посади поліцейських начальника відділення поліції;

зобов`язати відповідача на підставі ст.ст. 22, 34, 40, 55 Конституції України, Закону України «Про доступ до публічної інформації» та через обмеження конституційних і законних прав позивача на отримання загальнодоступної публічної інформації, редагувати наказ МВС України №138 від 12.02.2017 та внести до п. 4 розділу VІІІ посаду начальника лінійного відділення (міліції) прирівнявши до посади поліцейських начальника відділення поліції.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.11.2022 справу за підсудністю передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

Позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до яких просить суд:

визнати протиправними та нечинними окремі положення, а саме: п. 9 розділу VІІІ «Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських» Наказу МВС України № 138 від 17.07.2017 «Про затвердження Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських», а саме прирівняння посади начальника лінійного відділення до посади начальника відділення, що не входить до складу відділу.

зобов`язати відповідача вчинити дії шляхом внесення змін до п. 4 розділу VIII «Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських» Наказу МВС України № 138 від 12.02.2017, прирівнявши посаду начальника лінійного відділення (міліції) до посади поліцейських - начальника відділення поліції.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваного рішення в частині прирівняння посади начальника лінійного відділення до посади начальника відділення, що не входить до складу відділу.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує повністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2024 закрито підготовче провадження та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом начальника Лінійного Управління на Південно-Західній залізниці УМВС України на транспорті від 30.09.2005 №101 о/с звільнений з органів внутрішніх справ (міліції) з посади начальника лінійного відділення на станції Кам`янець-Подільський Лінійного відділу на станції Хмельницький Лінійного Управління на Південно-Західній залізниці УМВС України на транспорті.

З 2005 року отримує пенсію на підставі Закону України Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Як стверджує позивач, відповідно до оновленої довідки ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Хмельницькій області» від 11.05.2021 №275 про розмір грошового забезпечення, яка видана згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» за прирівняною посадою поліцейського начальника відділення, що не входить до складу відділу.

Позивач, не погоджуючись із тим, що посада на якій він перебував, не входить до складу відділу, 15.05.2022 звернувся із запитом на отримання публічної інформації до Міністра внутрішніх справ України, яким просив повідомити: яким чином проводилось прирівняння посади начальника лінійного відділення та його заступника на станції Кам`янець-Подільський Лінійного відділу на станції Хмельницький Лінійного Управління на Південно-Західній залізниці УМВС України на транспорті до посади поліцейських згідно наказу МВС України №138 від 17.02.2017 та чому посада начальника відділення згідно п. 9 VIII прирівняна до відділень, що не входять до складу відділу, хоча лінійне відділення є у штаті лінійного відділу та має більше служб ніж наприклад: відділення спеціальної міліції чи відділення державтоінспекції або автогосподарства.

Листом від 02.06.2022 №322ЗІ/22 Департамент персоналу МВС України повідомив позивача, що прирівнювання посад колишніх працівників міліції до посад поліцейських для перерахунку пенсій здійснюється на підставі наказу МВС України від 17.02.2017 №138 «Про затвердження Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.03.2017 за №348/30216.

Повідомлено, що зазначений наказ розробляла робоча група, до складу якої увійшли фахівці кадрових, фінансових, юридичних та пенсійних підрозділів МВС України, Національної поліції України, Науково-дослідного інституту МВС, представники ветеранських організацій та інші. Його було погоджено з керівництвом Спільного представницького органу об`єднань профспілок.

Прирівнювання посад працівників органів внутрішніх справ до посад поліцейських здійснювалось з урахуванням наказу МВС України від 31.12.2007 №499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», а також постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», якою затверджені схеми посадових окладів працівників Національної поліції.

Слід зазначити, що структурна побудова Національної поліції України суттєво відрізняється від колишньої структурної побудови органів внутрішніх справ. Зокрема, відділення поліції утворені переважено на базі ліквідованих міських, районних та лінійних відділів, а також відділів міліції. Тобто статус відділень поліції є вищим, ніж статус відділень міліції, відділень спеціальної міліції та лінійних відділень, які функціонували в структурі органів внутрішніх справ.

Водночас звертаємо увагу на те, що наказом №499 посадові оклади начальника відділення міліції, відділення спеціальної міліції та лінійного відділення були встановлені на одному рівні.

З урахуванням викладеного, вважаємо, що на сьогодні підстав для перегляду рішення щодо прирівнювання посад начальника відділення міліції та його заступника до посад поліцейських немає.

Позивач, вважаючи протиправним рішення відповідача в частині прирівнювання посади начальника лінійного відділення до посади начальника відділення, що не входить до складу відділу, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України Про центральні органи виконавчої влади, систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади.

Згідно з п. 1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 878, Міністерство внутрішніх справ України (МВС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах, зокрема, забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг.

Відповідно до п. 9 вказаного Положення, МВС в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює організацію і контроль за їх виконанням.

Накази МВС, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, видаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Нормативно-правові акти МВС підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Накази МВС, прийняті в межах повноважень, передбачених законом, обов`язкові для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

Так, відповідно до статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 р. № 45 «Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393» (зі змінами) Міністерством внутрішніх справ України 17.02.2017 прийнято наказ №138 Про затвердження Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15 березня 2017 р.

за № 348/30216.

Зокрема, пунктом 9 розділу VІІІ Положення передбачено, що посади: Начальник самостійного відділення; Начальник самостійного відділення міського управління; Начальник відділення міліції, відділення спеціальної міліції, лінійного відділення; Начальник відділення Державтоінспекції; Начальник автогосподарства Державтоінспекції прирівняні посадам поліцейських - Начальник відділення, що не входить до складу відділу.

При цьому суд звертає увагу, що частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб віт порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суд.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року № К/9901/1141/18.

Отже, згідно наведеного, право позивача на звернення до адміністративного суду з позовом виникає лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд звертає увагу, що спірним в частині наказом передбачено прирівнювання посад Начальника самостійного відділення міліції; Начальника самостійного відділення міського управління; Начальника відділення міліції, відділення спеціальної міліції, лінійного відділення; Начальника відділення Державтоінспекції; Начальника автогосподарства Державтоінспекції, посадам поліцейських - Начальника відділення, що не входить до складу відділу.

Прирівнювання посади начальника лінійного відділення на станції Кам`янець-Подільський Лінійного відділу на станції Хмельницький Лінійного Управління на Південно-Західній залізниці УМВС України на транспорті, на якій перебував позивач, до посади начальника відділення, що не входить до складу відділу, не є порушенням прав позивача, оскільки результатом такого прирівнювання є видача довідки про розмір грошового забезпечення для призначення/перерахунку пенсії.

У той же час, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, наказом МВС України від 31.12.2007 №499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» посадові оклади начальника відділення міліції, відділення спеціальної міліції та лінійного відділення були встановлені на одному рівні.

Відтак, враховуючи, що спірне рішення не впливає на права та обов`язки позивача, суд не вбачає порушених прав останнього.

Крім того, суд зазначає, що оскаржуваний наказ МВС України від 17.02.2017 № 138 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.03.2017 за № 348/30216, опубліковано в Офіційному віснику України № 24 від 24.03.2017 та внесено до Єдиного державного реєстру нормативних актів.

При цьому, державна реєстрація нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, які виступають суб`єктами нормотворення, здійснюється відповідно до Указу Президента України від 03.10.1992 № 493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», Положення про державну реєстрацію нормативно- правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 (далі - Положення № 731) та Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 за № 381/10661.

Відповідно до п. 2 Положення № 731 державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер. Крім того, згідно з п. 8 ст. 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228, Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань: здійснює державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 4 Положення № 731 Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної експертизи, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Відповідно до п. 13 Положення № 731 у державній реєстрації відмовляється, якщо нормативно-правовий акт:

а) не відповідає Конституції та законам України, іншим актам законодавства, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС);

б) видано з порушенням вимог законодавства або без урахування практики Європейського суду з прав людини, зокрема акт:

порушує чи обмежує встановлені законом права, свободи й законні інтереси громадян та юридичних осіб або покладає на них не передбачені законодавством обов`язки;

виходить за межі компетенції органу, що його видав;

містить норми, що призводять або можуть призвести до вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень;

не відповідає вимогам законодавства про мови;

суперечить установленому порядку документування управлінської діяльності;

видано за наявності будь-якої з обставин, визначених у частині першій статті 25 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" (на підставі повідомлення ДРС);

в) не узгоджено із суб`єктами нормотворення та/або з іншими заінтересованими органами відповідно до законодавства в порядку та за формою, встановленими законодавством з питань документування управлінської діяльності, або не повідомлено про позицію уповноваженого представника від всеукраїнських профспілок, їх об`єднань та уповноваженого представника від всеукраїнських об`єднань організацій роботодавців щодо нормативно-правового акта, прийнятого міністерством та іншим центральним органом виконавчої влади з питань, що стосуються соціально-трудової сфери, та проведену роботу з врахування їх зауважень і пропозицій;

г) викладено з порушенням правил правопису та нормопроектувальної техніки;

д) не узгоджується з дорученням, даним органу, що видав акт.

При здійсненні державної реєстрації оскаржуваного наказу Міністерства внутрішніх справ Міністерством юстиції України не вбачалося підстав для відмови у її здійсненні.

Указане вказує на правомірність оскаржуваного наказу МВС України, а відтак, і на відсутність підстав для внесення змін до пункту 4 розділу VIII Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.02.2017 № 138.

Таким чином, при прийнятті рішення про відмову позивачу у внесенні змін до п. 4 розділу VIII Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що прирівнюються посадам поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.02.2017 № 138, МВС України діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.