Справа № 580/458/24
Суддя: Заїка Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2024-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/458/24 Суддя (судді) першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Заїки М.М.,

суддів - Голяшкіна О.В., Шведа Е.Ю.,

при секретарі - Малій М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (далі - відповідач, ЦПМУ ДМС) про:

- визнання протиправним і скасування наказу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (правонаступником якого є відповідач) від 13.12.2023 №170-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді категорії «Б» у відповідача, що відповідає його освітньо-кваліфікаційному рівню та досвіду роботи, з 15.12.2023;

- стягнення з ЦПМУ ДМС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнення з ЦПМУ ДМС на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в сумі 20000,00 грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 позов задоволено частково, ухвалено:

- визнати протиправним і скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 13.12.2023 №170-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді категорії «Б» у ЦПМУ ДМС, що відповідає його освітньо-кваліфікаційному рівню та досвіду роботи, з 15.12.2023;

- стягнути з ЦПМУ ДМС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 78749,12 грн;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ЦПМУ ДМС на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 10000,00 грн.

Також вказано, що рішення щодо поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць виконується негайно.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача на підставі оскаржуваного наказу від 13.12.2023 №170-к не є законним, адже відповідач не виконав обов`язку щодо пропонування позивачу іншої рівнозначної посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей із врахуванням переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю.

Належним способом захисту прав позивача, порушених незаконним звільненням, є поновлення його на рівнозначній посаді категорії «Б» у ЦПМУ ДМС та стягнення з ЦПМУ ДМС середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 78749,12 грн.

Також суд вказав, що заявлені позивачем до стягнення з відповідача витрати на правову допомогу не відповідають вимогам співмірності, на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. 29.11.2023 начальником ЦПМУ ДМС Кочергою А.Л. позивачу надана пропозиція посади головного спеціаліста відділу юридичного забезпечення ЦПМУ ДМС. У тексті вказаної пропозиції зазначено, що у разі згоди на переведення на запропоновану посаду державної служби, пропонується подання відповідної заяви позивачем. У разі ненадання згоди на переведення на запропоновану посаду вважатиметься, що позивач відмовився від такого переведення. Крім того, вказаною пропозицією позивача попереджено, що у разі відмови від переведення на запропоновану посаду його буде звільнено на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII з виплатою згідно з частиною 4 статті 87 Закону № 889-VIII вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Із вказаною пропозицією позивач ознайомлений 29.11.2023. На зворотній сторінці пропозиції посади позивач власноручно надрукував зауваження щодо пропозиції посади. Водночас заяву про призначення на посаду головного спеціаліста відділу юридичного забезпечення ЦПМУ ДМС позивач до ЦПМУ ДМС не надав, що оцінено відповідачем, як відмова від переведення на запропоновану посаду.

15.12.2023 відбулась державна реєстрація припинення УДМС у Черкаській області та утворення ЦПМУ ДМС.

Тому наказом УДМС у Черкаській області від 13.12.2023 № 170-к позивача правомірно звільнено з посади завідувача сектору юридичного забезпечення УДМС у Черкаській області.

Також відповідач зауважив, що приймаючи рішення про задоволення позову в частині поновлення позивача на посаді в новоутвореному органі суд фактично призначив позивача на посаду, чим втрутився до дискреційних повноважень відповідача.

Судом не враховано, що місцезнаходженням ЦПМУ ДМС є м. Кропивницький. ЦПМУ ДМС територіально знаходиться у іншій місцевості ніж та, яка визначена за посадою, яку обіймав ОСОБА_1 (м. Черкаси). Тому, суд фактично призначив позивача на іншу посаду у іншій місцевості, що не допускається з огляду на те, до позивач є людиною з інвалідністю.

Шостим апеляційним адміністративним судом ухвалою від 01.05.2024 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що згідно зі штатним розписом ЦПМУ ДМС станом на 29.11.2023, тобто на день вручення позивачу «Пропозиції посади», у відділі юридичного забезпечення були наявні рівнозначні посади - начальник відділу юридичного забезпечення та заступник начальника юридичного відділу, які відповідно до законодавства віднесені до посад державної служби категорії «Б». Проте відповідач не запропонував указані посади позивачу, обґрунтувань неможливості їх запропонування відповідач не навів.

Крім того, відповідачем проігноровано право позивача на переважне залишення на посаді як інваліда війни.

Також позивач заявив до стягнення з відповідача судові витрати на правову допомогу, понесені у зв`язку із апеляційним розглядом даної справи, у сумі 10000 грн.

Відповідач подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу у якому додатково до доводів апеляційної скарги вказав, що судом першої інстанції безпідставно застосовані норми Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України) в частині, яка врегульована Законом № 889-VIII, а саме щодо обов`язку пропонувати вакансії.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2024 справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2024 задоволено заяви ОСОБА_1 та представника Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні апелянт доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Позивач наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням від 14.07.2016 серії НОМЕР_1 .

Згідно із наказом Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 25.03.2020 №44-к позивача з 26.03.2020 призначено на посаду завідувача сектору юридичного забезпечення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області як такого, що пройшов конкурсний відбір на цю посаду та визнаний переможцем конкурсу.

26.03.2020 позивач склав присягу державного службовця, що підтверджується відповідним записом в його трудовій книжці серії НОМЕР_2 .

Наказом Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 30.06.2023 №63-к позивачу з 01.07.2023 присвоєно 3 (третій) ранг державного службовця.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2023 №569 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» (далі - Постанова №569) утворено як юридичну особу публічного права Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

У зв`язку з цим, 12.07.2023 в.о. начальника УДМС у Черкаській області Володимир Уманець попередив позивача про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII.

03.11.2023 Голова Державної міграційної служби України Наталія Науменко затвердила штатний розпис ЦПМУ ДМС на 2023 рік.

29.11.2023 відповідач вручив позивачу письмову пропозицію посади, в якій запропонував для переведення посаду державної служби відповідно до його професійної підготовки та професійної компетентності - головного спеціаліста відділу юридичного забезпечення ЦПМУ ДМС. У разі згоди на переведення на запропоновану посаду державної служби запропонував позивачу подати відповідну заяву. У разі ненадання згоди на переведення вважатиметься, що позивач відмовився від такого переведення. У разі відмови від переведення на запропоновану посаду позивача буде звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Позивач на зворотному боці вказаної письмової пропозиції посади зазначив, що йому запропоновану посаду, яка з урахуванням п. 6 ч. 1 ст. 2, п. 2 ч. 2 ст. 6 Закону № 889-VIII та Переліку посад державної служби, що прирівнюються до відповідних підкатегорій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 (далі - Перелік посад), не є рівнозначною посаді завідувача сектору. Вручена пропозиція посади не містить жодних обґрунтувань пропозиції йому нижчої посади державної служби, як винятку в розумінні положень абз .2 ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII.

Наказом Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 13.12.2023 №170-к позивача 14.12.2023 звільнено з посади завідувача сектору юридичного забезпечення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII. Підставами зазначено попередження про наступне звільнення (ознайомлений 12.07.2023), пропозиція посади.

15.12.2023 відбулась державна реєстрація припинення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області та утворення ЦПМУ ДМС, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, а тому звернувся до суду із вказаним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача на підставі оскаржуваного наказу від 13.12.2023 №170-к не є законним, адже відповідач не виконав обов`язку щодо пропонування позивачу іншої рівнозначної посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей із врахуванням переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 статті 87 Закону № 889-VIII установлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, особам з інвалідністю внаслідок війни.

Переліком посад визначено, що кожна з категорій посад має свої під категорії, зокрема: категорія А - підкатегорії А1, А2, категорія Б - підкатегорії Б1, Б2, Б3, категорія В - підкатегорії В1, В2, В3.

До підкатегорії Б3 категорії Б віднесено посади керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів державних органів, в тому числі керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів і їх заступники...інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, органів прокуратури, органів військового управління, територіальних органів цих державних органів та їх структурних підрозділів.

До підкатегорії В1 категорії В віднесено посади головних спеціалістів державних органів, зокрема, головних спеціалістів інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, органів прокуратури, органів військового управління, територіальних органів цих державних органів та їх структурних підрозділів.

У постанові від 31.01.2024 у справі №400/4445/22 Верховний Суд зазначив, що існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Встановлено, що 12.07.2023 відповідач попередив позивача про наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII у зв`язку з реорганізацією Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області.

Всупереч вимогам ч.3 ст. 87 Закону № 889-VIII одночасно з попередженням про звільнення не запропонував позивачу рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Вказана письмова пропозиція посади оформлена 29.11.2023, тобто більше ніж через чотири місяці після попередження про звільнення та пропозиції рівнозначної посади не містить.

Так, позивач проходив службу на посаді завідувача сектору юридичного забезпечення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області та з 01.07.2023 йому присвоєно 3 (третій) ранг державного службовця. Відповідач для переведення запропонував позивачу, наявну у нього, нижчу посаду державної служби відповідно до його професійної підготовки та професійної компетентності, а саме посаду головного спеціаліста відділу юридичного забезпечення Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби.

Разом з цим, згідно із штатним розписом відповідача станом на 29.11.2023, тобто на день вручення позивачу «Пропозиції посади», у відділі юридичного забезпечення були наявні рівнозначні посади - начальник відділу юридичного забезпечення та заступник начальника юридичного відділу, які відповідно до законодавства віднесені до посад державної служби категорії «Б». Проте відповідач не запропонував указані посади позивачу, обґрунтувань неможливості їх запропонування відповідач не навів.

Крім того, відсутні належні та достовірні докази щодо врахування відповідачем переважного права у позивача на залишення на роботі.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо незаконності вказаного звільнення позивача, що вказує на протиправність та необхідність скасування оскаржуваного наказу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 13.12.2023 №170-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разi звiльнення без законної пiдстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спiр.

Частиною 6 ст. 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

При реорганізації до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівником.

Постановою №569 утворено як юридичну особу публічного права ЦПМУ ДМС реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

Пунктом 2 Постанови №569 установлено, що ЦПМУ ДМС є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

Оскільки ЦПМУ ДМС є повним правонаступником усіх прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби в Черкаській області, в якому працював позивач на день звільнення, з моменту внесення до ЄДР запису про його припинення 15.12.2023, поновити позивача на раніше займаній посаді в Управлінні Державної міграційної служби України в Черкаській області об`єктивно неможливо.

При цьому, відповідач є правонаступником УДМС в Черкаській області, а тому наявні підстави поновити позивача на рівнозначній посаді категорії «Б» у ЦПМУ ДМС, що відповідає його освітньо-кваліфікаційному рівню та досвіду роботи.

Датою такого поновлення є наступний робочий день після незаконного звільнення - 15.12.2023.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесеннi рiшення про поновлення на роботi орган, який розглядає трудовий спiр, одночасно приймає рiшення про виплату працiвниковi середнього заробiтку за час вимушеного прогулу або рiзницi в заробiтку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не бiльш як за один рiк. Якщо заява про поновлення на роботi розглядається бiльше одного року, не з вини працiвника, орган, який розглядає трудовий спiр, виносить рiшення про виплату середнього заробiтку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із пунктом 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із довідкою ЦПМУ ДМС від 26.12.2023 про доходи, позивачу нараховано заробітну плату у жовтні 2023 року (22 робочі дні, фактично відпрацьовані робочі дні - 2) в сумі 2570,01 грн та в листопаді 2023 року (22 робочі дні, фактично відпрацьовані робочі дні - 18) - 20937,28 грн (загальна сума - 23507,29 грн). Середньоденна заробітна плата позивача становить: 23507,29 грн /20 робочих днів = 1175,36 грн.

Період вимушеного прогулу позивача у 2023 році з 15.12.2023 (перший неробочий та неоплачений) робочий день і до 18.03.2023 (дата судового вирішення спору ухваленням рішення по суті позовних вимог) становить 67 робочих днів: грудень 2023 року - 11, січень 2024 року - 23, лютий - 21, березень - 12.

Отже, сума коштів за вимушений прогул становить: 67*1175,36 грн = 78749,12 грн.

Відповідно до пунктів 2-3 ч.1 ст.371 КАС України судові рішення про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць виконуються негайно.

Відповідно до ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат, згідно ч. 7 ст. 134 КАС України, покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 808/1849/18 зазначено, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Встановлено, що на підтвердження понесення судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 20000 грн, представник позивача суду надав: договір від 02.01.2024, у якому погоджено, що вартість послуг адвоката складається з фіксованої суми 20000,00 грн; квитанцію до прибуткового касового ордера від 02.01.2024 №01.Січ, за якою позивач згідно зі вказаним Договором оплатив адвокату 20000 грн.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими ч. 5 ст. 134 КАС України, суд першої інстанції вірно виходив із того, що вартість витрат адвоката, вказана в Договорі, не співмірна обставинам спору, складності справи, кількості поданих суду доказів щодо кількості фактів, які підлягали з`ясуванню та перевірці для правильного вирішення спору, об`єктивності (щодо кількості затраченого часу адвоката) та розумності.

Проаналізувавши складність справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не відповідає умовам співмірності, судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, понесенні позивачем у зв`язку із розглядом даної справи підлягають відшкодуванню у розмірі 10000 грн.

Щодо витрат заявлених позивачем до стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу, понесених у зв`язку із апеляційним розглядом даної справи, у сумі 10000 грн, колегія суддів зазначає, що клопотання про стягнення таких витрат висловлене у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідач подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, яка не містить заперечень відповідача щодо заявлених позивачем до стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу, понесених у зв`язку із апеляційним розглядом даної справи, а тому суд позбавлений можливості провести аналіз обґрунтованості та співмірності таких витрат.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З огляду на наведене апеляційний суд надав правову оцінку визначальним доводам сторін. Суд зауважує, що не надання оцінки іншим доводам сторін жодним чином не відобразилось на повноті та об`єктивності дослідження судом обставин справи та не вплинуло на результат апеляційного розгляду.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, ухвалив оскаржене рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 48, 195, 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню, відповідно до статті 328 КАС України.

Головуючий суддя М.М. Заїка

Судді О.В. Голяшкін

Е.Ю. Швед