Справа № 580/687/24
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/687/24 Суддя (судді) першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 березня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні з військової служби.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2023 року до 20.12.2023 року у сумі 27175,40 грн (двадцять сім тисяч сто сімдесят п`ять гривень сорок копійок).

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 16.11.2023 року №4/3196 позивачка перебувала на військовій службі за контрактом у період з 27.07.2021 року до 15.11.2023 року.

З листа Військової частини НОМЕР_3 від 16.01.2024 року №1/48 вбачається, що позивачка наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 06.10.2023 року №279 виключена із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення за переведенням для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У подальшому позивачка проходила військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_5 та з 15.11.2023 року виключена із списків особового складу і знята з усіх видів забезпечення, що підтверджується витягом із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) від 15.11.2023 року №357.

Відповідно до довідки відповідача від 01.12.2023 року №6/1/615 розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії позивачки за жовтень 2023 року становить 12801,52грн.

Згідно з виписками з карткового рахунку позивачки 06.12.2023 року відповідач зарахував їй заробітну плату в сумі 8403,73грн, а 20.12.2023 року заробітну плату в сумі 91740,66грн.

18.01.2024 року представник позивачки адвокат Савоста С.В. звернувся з адвокатським запитом до відповідача, в якому просив надати копію її особового рахунку за період перебування на службі в ІНФОРМАЦІЯ_6 , детальний розрахунок виплачених при звільненні коштів, повідомити суми виплат та дату виплат коштів, що виплачені їй при звільненні.

Листом від 13.02.2024 року №6/3/229 відповідач повідомив, що позивачка звільнена з військової служби у відставку за станом здоров`я та їй виплачено:

грошову компенсацію за 73 невикористаних дні щорічної основної відпустки та 28 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в сумі 71808,48грн із розрахунку місячного грошового забезпечення в розмірі 21329,25грн;

одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (два роки) в сумі 21329,25грн із розрахунку місячного грошового забезпечення в розмірі 21329,25грн.

Зарахування вказаних вище виплат здійснено 20.12.2023 року в розмірі 91740,66грн (з урахуванням утриманого військового збору).

Згідно з довідкою відповідача від 13.02.2024 року №6/1/115 позивачці за період служби у жовтні 2023 року виплачено 12470,03грн, у листопаді 2023 року - 100144,39грн. Усього - 112614,42грн.

Позивач, вважаючи, що виплата грошового забезпечення із затримкою була безпідставною, звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Щодо оплати праці відповідно до ч.1 ст.3 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано КЗпП України, у зв`язку з чим у відповідній частині підлягають застосуванню саме його норми. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16, від 30.01.2019 року у справі №807/3664/14, від 26.06.2019 року у справі №826/15235/16.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена ст.117 КЗпП України, згідно з якою у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, працівник має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При цьому, у разі допущення порушення строків виплати всіх коштів працівник має право на отримання виплати від роботодавця відшкодування за умови, що спір вирішено на його користь.

Метою вказаного законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі №812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі №825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі №808/610/18.

Разом з тим, Верховний Суд у своїх постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17, від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16, від 26.06.2019 року у справі №826/15235/16, від 29.01.2020 року справа №320/6808/18, від 28.02.2020 року справа №817/1427/17, від 06.03.2020 року у справі №1240/2162/18, від 03.06.2020 року у справі №809/366/17, зазначив, що пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Положення ст.ст.117, 118 КЗпП України поширюють дію на відносини публічної служби, якщо інше не передбачене вимогами спеціального законодавства.

Так, в постанові від 22.01.2020 у справі №620/1982/19 Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи, що відповідач всупереч норм чинного законодавства вчасно не здійснив з позивачкою повного розрахунку при звільненні, що встановлено вказаними вище доказами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо необхідності проведення з нею своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні з військової служби.

Зважаючи на відсутність належних, допустимих і достовірних доказів відсутності вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачкою, її право на отримання на підставі вимог ст.117 КЗпП України середнього заробітку за весь стверджуваний нею у позові період затримки розрахунку доведене. Розрахунок середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем коштів має відбуватись за всі дні затримки розрахунку.

Отже, розрахунок середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем коштів має відбуватись за період з 16.11.2023 року до 20.12.2023 року включно.

Так, в постанові від 22.01.2020 року у справі №620/1982/19 Верховний Суд акцентував увагу на тому, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок), для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Карткою особового рахунку працівника за 2023 рік підтверджується, що позивачці нарахована та виплачена заробітна плата за два останні перед звільненням місяці: за вересень 2023 року (30 календарних днів) - 27378,95грн та за жовтень 2023 року (31 календарний день) - 19984,13грн (усього 47363,08 грн). Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача становило 776,44грн (20722,96грн /61 календарний день).

Необґрунтованою та не підтвердженою належними, достовірними та допустимими доказами є сума грошового забезпечення за останні 2 повні календарні місяці служби позивачки, вказана нею у розрахунку - 60164,60грн, а також розмір середньоденного грошового забезпечення - 986,30грн, оскільки позивачка врахувала відомості довідки відповідача від 01.12.2023 року №6/1/615, в якій зазначено розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії за жовтень 2023 року, суми яких включені у картку особового рахунку працівника за 2023 рік, тобто повторне їх врахування не обґрунтоване.

Отже, бездіяльність відповідача закінчилась датою остаточної виплати позивачці грошового забезпечення, пов`язаного із проходженням публічної служби - 20.12.2023 року, а саме: грошової компенсації за 73 невикористаних дні щорічної основної відпустки та 28 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в сумі 71808,48грн, одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (два роки) в сумі 21329,25грн. Зарахування вказаних вище виплат здійснено 20.12.2023 року в розмірі 91740,66грн (з урахуванням утриманого військового збору).

Розрахунок середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем коштів: 776,44грн (середньоденне грошове забезпечення позивача) * 35 днів (кількість календарних днів прострочення) = 27175,40грн. Тобто, загальна сума коштів за порушення відповідачем строку розрахунку з позивачкою при звільненні становить 27175,40грн.

Таким чином, позовні вимоги обґрунтовані та задоволенню підлягають виключно в частині наявності підстав для зобов`язання відповідача нарахувати ти виплатити позивачці вказану суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 16.11.2023 року до 20.12.2023 року.

За вказаних обставин, враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 березня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.