Справа № 380/29714/23
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2024-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2024 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сидор Н.Т., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) до військової частини НОМЕР_1 (надалі також ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), у якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не звільнення з військової служби позивача за абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із наявністю батька ОСОБА_2 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення з військової служби позивача за абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із наявністю батька ОСОБА_2 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що за час проходження позивачем військової служби стан здоров`я батька значно погіршився та його визнали особою з інвалідністю ІІ групи. Маючи законну підставу для звільнення, зібрав усі необхідні документи та подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 , оскільки його безпосередній керівник перебуває в зоні бойових дій, що унеможливлює подачу рапорту по команді. Додатково, ідентичний примірник рапорту із додатками був поданий командиру Регіонального управління сил ТРО « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (в/ч НОМЕР_2 ). У встановлені законодавством строки, отримав відповідь про необхідність подати рапорт «по команді». З такими діями позивач не погодився у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом цієї справи, суд зазначає, що ухвалою судді від 20.12.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач проти задоволення позову заперечує з мотивів, висвітлених у відзиві на позовну заяву. Вказує, що зважаючи на той факт, що позивач не у встановленому порядку подав рапорт про звільнення з військової служби, а з 07.04.2023 відсутній у військовій частині, звільнити з військової служби останнього не видається можливим.

Представником позивача в спростування наведених заперечень у відзиві на позовну заяву, подано відповідь на відзив.

Представником відповідача у свою чергу подано заперечення на відповідь на відзив, в якому наголошує, що позивач не хоче виконувати свій Конституційний обов`язок по Захисту Вітчизни та має законні підстави для звільнення з військової служби, все що йому необхідно зробити, це подати рапорт у відповідності до норм чинного законодавства, зокрема приписів пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Крім того, представником відповідача подано клопотання про долучення доказів, зокрема витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.01.2024 №25, відповідно до якого позивачу призупинено військову службу у Збройних Силах України, звільнення із займаної посади, призупинення виплати грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та виключити його із списків особового складу військової частини з 19 грудня 2023 року. Наголошує, що після видання наказу командиром про призупинення військової служби солдата ОСОБА_1 правовідносини з останнім з приводу можливості його звільнення з військової служби перейшли у нову площину та порядок такого звільнення вже визначається Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008. Також приєднано копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003268 від 19.12.2023 та витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №25 від 24 січня 2024 року.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що адвокатом позивача засобами поштового зв`язку відповідачу подано заяву, до якої зокрема приєднано рапорт позивача від 16.10.2023, що адресований командиру військової частини НОМЕР_1 . Рапорт наступного змісту:

«Прошу вашого дозволу та клопотання перед вищим командуванням про звільнення мене, солдата ОСОБА_1 , стрільця І стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти 64 батальйону 103 бригади військової частини НОМЕР_1 , з військової служби за призовом під час мобілізації у запас відповідно до за абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із наявністю батька ОСОБА_2 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

Від проходження ВЛК відмовляюсь.

Проходити службу у військовому резерві не бажаю.

Документи після звільнення прошу направити до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не заперечую щодо виключення мене зі списків особового складу військової частини до проведення зі мною всіх необхідних розрахунків.».

До рапорту додано: завірену копію паспорту та РНОКПП ОСОБА_1 , оригінал витягу з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , нотаріально завірену копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_2 , нотаріально завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , нотаріально завірену копію довідки МСЕК серії НОМЕР_3 , нотаріально завірену копію посвідчення про інвалідність ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 із вкладишем, нотаріально завірену копію довідки про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги, оригінал актів обстеження матеріально-побутових умов, нотаріально завірену копія свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_2

10.11.2023 відповідачем за вих. № 2214 за результатами розгляду даної заяви проінформовано позивача про процедуру звільнення з військової служби та про порядок подання рапорту по команді, а також зазначено наступне:

«До свого безпосереднього командира ОСОБА_1 із рапортом про звільнення з військової служби не звертався, відповідно питання звільнення не ініціював. Подання рапорту про звільнення з військової служби адвокатом не може братись до уваги, оскільки даний рапорт поданий не «по команді», не безпосередньому командиру, як того вимагає пункт 233 Положения про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Відтак у задоволенні такого рапорту відмовлено.

Окрім цього повідомляю, що ОСОБА_1 не виконано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 02.04.2023 року №196 про прибуття до зони виконання бойового завдання військовою частиною НОМЕР_1 . Наказ було доведено на шикуванні особового складу під відеозапис, останній підтвердив свою згоду виконати наказ, скарг або заяв щодо погіршення свого стану здоров`я під час доведення наказу не висловлював, як і не висловлював (не звертався у встановленому порядку) з моменту прибуття на службу до військової частини НОМЕР_1 .

В термін до 20.00 год. 06.04.2023 року до зони виконання військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 не прибув, що свідчить про ухилення ним від військової служби, самоусуненні від виконання службових обов`язків і станом на сьогодні матеріали службових розслідувань за фактами невиконання наказу та самовільного залишення військової частини щодо нього перебувають на розгляді в Державному бюро розслідувань.

Відповідно, ОСОБА_1 необхідно виконати наказ командира про прибуття до зони виконання бойового завдання військової частини НОМЕР_1 , де знаходиться його підрозділ та безпосередній командир, у встановленому порядку подати рапорт щодо звільнення з військової служби та за наявності до цього підстав після здачі посади та проведення розрахунку отримати відповідні документи та вибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 для постановки на військовий облік.».

Не погоджуючись із такими діями відповідача, що полягають у не звільненні позивача з військової служби за абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із наявністю батька ОСОБА_2 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Частиною 1 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами 2-4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Як бачимо із матеріалів справи позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Судом встановлено, що адвокатом позивача засобами поштового зв`язку відповідачу подано заяву, до якої зокрема приєднано рапорт позивача від 16.10.2023, що адресований командиру військової частини НОМЕР_1 .

Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно з підпунктом 2 пункту 225 Положення, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Як слідує з вищенаведених положень, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорт та документи, які підтверджують підстави звільнення. За наявності передбачених законом підстав звільнення з військової служби можливе на будь-якому етапі проходження військової служби.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Так, чинним законодавством не передбачено чіткого строку, протягом якого командир зобов`язаний розглянути вказаний рапорт на звільнення.

Проте Інструкція з діловодства в Збройних Силах України, затверджена наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 № 124, містить положення, яке встановлює загальний 30 денний строк для виконання документів та надання відповіді по суті порушених питань.

Отже, за загальним правилом рапорт на звільнення має бути розглянутий командиром протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим, на переконання суду, вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення чи відповідь доведена до військовослужбовця належним чином. Відповідь на рапорт має містити рішення з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження.

Відтак, наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту із зазначенням її підстави.

Як вбачається з матеріалів справи, рапорт позивача містить клопотання перед вищим командуванням про звільнення позивача з військової служби за призовом під час мобілізації у запас відповідно до абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із наявністю батька ОСОБА_2 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

До рапорту додано: завірену копію паспорту та РНОКПП ОСОБА_1 , оригінал витягу з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , нотаріально завірену копію паспорта та РНОКПП ОСОБА_2 , нотаріально завірену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , нотаріально завірену копію довідки МСЕК серії 12 ААВ №740997, нотаріально завірену копію посвідчення про інвалідність ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 із вкладишем, нотаріально завірену копію довідки про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги, оригінал актів обстеження матеріально-побутових умов, нотаріально завірену копія свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_2

10.11.2023 відповідачем за вих. № 2214 за результатами розгляду даної заяви проінформовано позивача про процедуру звільнення з військової служби та про порядок подання рапорту по команді.

Із змісту наданої відповіді вбачається, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень в межах його повноважень розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби, втім рішення не прийнято, що й не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву, а отже допущено протиправну бездіяльність.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 5 Кодексу адміністративного України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно - правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд зазначає, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи та інтереси позивача.

За своєю правовою природою бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була вчинити відповідно до вимог чинного законодавства.

Однак, як встановлено судом, командування військової частини НОМЕР_1 , де безпосередньо проходить службу позивач, не приймало будь-якого рішення щодо належного розгляду рапорту про звільнення позивача з військової служби, отже допустило протиправну бездіяльність щодо неприйняття рішення за результатом розгляду його рапорту.

При цьому суд акцентує увагу, що бездіяльність відповідача полягає у не прийнятті рішення за результатами розгляду рапорту позивача, відтак керуючись приписами ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне обрати інший спосіб захисту та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення за результатами розгляду рапорту позивача від 16.10.2023.

Тому позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо не звільнення позивача з військової служби за абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із наявністю батька ОСОБА_2 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи та зобов`язати відповідача прийняти рішення про таке звільнення, є передчасними та задоволенню не підлягають.

Наслідком визнання протиправною бездіяльності щодо не прийняття рішення за результатами розгляду рапорту від 16.10.2023, є необхідність зобов`язати відповідача прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту позивача від 16.10.2023.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу положень статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Ухвалюючи це судове рішення, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п. 41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90 КАС України).

З наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, з мотивів та обґрунтування наведених судом вище.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» і такий фактично ним не сплачувався, тому відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу таких витрат відповідно до ст. 139 КАС України.

Вирішуючи питання щодо компенсації позивачу витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч. ч. 3-4 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. ч. 5-7 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд звертає увагу, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З метою підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16000,00 грн представником позивача надано наступні копії документів: договір про надання правничої допомоги №151223-120В від 15.12.2023, додаткову угоду №1 від 15.12.2023, акт прийому-передачі юридичних послуг (Додаток 1 до Додаткової угоди №1 від 15.12.2023), акт прийому-передачі юридичних послуг (Додаток 2 до Додаткової угоди №1 від 15.12.2023), прибутковий касовий ордер від 19.12.2023 №151223-120В/1 та прибутковий касовий ордер від 10.01.2024 №151223-120В/2.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини, як джерело права.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У справі «Est/West Alliance Limited» проти України (заява № 19336/04; остаточне рішення 02.06.2014) Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, що відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 23.04.2019 у справі №826/9047/16 (касаційне провадження №К/9901/5750/19).

Враховуючи згадану правову позицію Верховного Суду, виходячи з принципу співмірності та розумності судових витрат, враховуючи конкретні обставини справи та зміст виконаних послуг, суд вважає за доцільне зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції в сумі 1500,00 грн. В задоволенні решти суми витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 293, 295-297 КАС України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 від 16.10.2023 про звільнення з військової служби на підставі абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із наявністю батька ОСОБА_2 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 від 16.10.2023 про звільнення з військової служби на підставі абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із наявністю батька ОСОБА_2 з числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору розподілу не підлягають.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сидор Н.Т.