Справа № 140/856/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/856/24 пров. № А/857/8791/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі № 140/856/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції Ковальчук В.Д.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся у Волинський окружний адміністративний суд з позовом до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі також відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність щодо незарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України вислугу років з 15 серпня 2016 року по 23 березня 2023 року у Державній кримінально-виконавчій службі України;

- зобов`язати відповідача зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України вислугу років з 15 серпня 2016 року по 23 березня 2023 року у Державній кримінально-виконавчій службі України.

Позов обґрунтовує тим, що з 27 березня 2023 року проходить службу в Департаменті стратегічних розслідувань Національної поліції України, при цьому до стажу служби в поліції йому не враховується попередня служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 15 серпня 2016 року по 23 березня 2023 року. Зазначає, що звертався до відповідача щодо зарахування йому цього періоду служби до стажу служби в поліції. Проте відповідач відмовив у такому зарахуванні, мотивуючи тим, що частиною другою статті 78 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VІІІ «Про Національну поліцію» (далі Закон №580-VІІІ) не передбачено зарахування періоду проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України до стажу служби в поліції. Не погоджується з такою відмовою, оскільки це порушує його право на встановлення надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки згідно зі статтею 78 Закону №580-VІІІ.

Вважає, що оскільки особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України проходять службу в порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (тепер поліції), тобто, всі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності є тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань, то така служба (у Державній кримінально-виконавчій службі) за своєю суттю відповідно до пункту 3 частини другої статті 78 Закону №580-VІІІ є підставою для зарахування спірного періоду до стажу служби в поліції.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо незарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції вислугу років у Державній кримінально-виконавчій службі України з 20.06.2020 по 23.03.2023.

Зобов`язано Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції вислугу років у Державній кримінально-виконавчій службі України з 20.06.2020 по 23.03.2023.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем (далі також апелянт 1) та відповідачем (далі також апелянт 2) подані апеляційні скарги.

Доводи апеляційної скарги апелянт 1 обґрунтовує невірним застосуванням судом першої інстанції норми матеріального права, що привело до порушення в свою чергу норми процесуального права. Зазначає, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі № 140/856/24 прийняте з порушенням норм матеріального права в частині відмови в задоволені позовних вимог визнання протиправною бездіяльності щодо незарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України вислугу років з 15 серпня 2016 року по 19 червня 2020 року у Державній кримінально-виконавчій службі України; зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України вислугу років з 15 серпня 2016 року по 19 червня 2020 року у Державній кримінально-виконавчій службі України, а тому підлягає зміні з прийняттям рішення щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Вказує, що відповідно до наказу Академії Державної пенітенціарної служби від 08.08.2016 «Про зарахування на навчання» № 289 наказано зарахувати з 15.08.2016 курсантом першого курсу денної форми навчання за напрямками (спеціальностями) за державним замовленням згідно з додатком. Згідно з вказаним додатком зараховано ОСОБА_1 (№ 109 додатку). Також, згідно з послужним списком, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що 15.08.2016 згідно з наказом № 126 о/с ОСОБА_1 присвоєно звання рядового внутрішньої служби. Згідно із пунктом 3 частини другої статті 78 Закону №580-VIII до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу. Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про спеціальні звання, формений одяг та знаки розрізнення в органах внутрішніх справ України» від 22.04.1993 установлено для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ такі спеціальні звання: рядовий склад: рядовий міліції; рядовий внутрішньої служби.

Звертає увагу, що у зв`язку із специфікою навчання ОСОБА_1 проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України (раніше - Державної пенітенціарної служби) і у період навчання, а тому зарахуванню до стажу служби в поліції наявна на момент переходу на службу у Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України вислуга років підлягає на підставі норми пункту 3 частини другої статті 78 Закону №580-VIII, адже з моменту вступу до Академії Державної пенітенціарної служби Позивач приступив до виконання службових обов`язків рядового складу ДКВС з всіма правами та обов`язками, які покладаються на службовців ДКВС. Просить стягнути з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України понесені ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5500 гривень за розгляд справи в суді І інстанції додатково до тих, які були стягнуті судом І інстанції та скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог, та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційну скаргу Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України мотивує наступним. Зазначає, шо Департаментом правомірно не зараховано час роботи позивача в ДКВС України до стажу служби в поліції, оскільки таке зарахування не відповідає законодавству, так як, в переліку періодів служби, які включаються до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, відповідно до частини другої статті 78 Закону № 580-VIII ДКВС України не включається.

Вказує, що порядок обчислення вислуги років для призначення пенсій встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей», відповідно до якої робота в Державній кримінально-виконавчій службі зараховується до вислуги років для призначення пенсій і грошової допомоги.

Зазначає, що позивачу до вислуги років, яка відповідно до вимог законодавства надає право на відповідну пенсію, зарахуванню підлягають як періоди роботи в ДКВС України, так і час служби в Національній поліції, однак для такого зарахування на сьогодні відсутні необхідні передумови, а саме звільнення позивача зі служби в поліції та наявність необхідної кількості календарних років для призначення пенсії за вислугу років. Просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог, та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач та відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористалися, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 15.08.2016 по 20.06.2020 навчався в Академії Державної пенітенціарної служби, а з 20.06.2020 по 23.03.2023 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 довідкою Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» від 28 червня 2023 року №42/3035/5 (а.с.16).

Відповідно до витягу із наказу Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» від 23 березня 2023 року №37/ОС-23 лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , оперуповноваженого (по боротьбі з незаконним обігом наркотичних засобів) оперативного відділу Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)», звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 23 березня 2023 року. Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні становить 6 років 7 місяць 8 днів.

Згідно трудової книжки з 24.03.2023 прийнятий на службу в поліцію, з 27 березня 2023 року проходить службу в Департаменті стратегічних розслідувань Національної поліції України, при цьому до стажу служби в поліції йому не врахована попередня служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 15 серпня 2016 року по 23 березня 2023 року.

На звернення ОСОБА_1 із рапортом про зарахування йому періоду проходження служби в органах Кримінально-виконавчої служби України до вислуги років у поліції (для виплати відсоткової надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки), Департамент стратегічних розслідувань листом від 15.11.2023 повідомив, що відповідно до статті 78 Закону №580-VІІІ до стажу служби в поліції не зараховується вислуга років у Кримінально-виконавчій службі України (а.с.19).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача в частині незарахування до стажу служби в поліції періоду проходження служби в органах пенітенціарної служби України (Державної кримінально-виконавчої служби), позивач звернувся до суду із цим позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що частина п`ята статті 23 Закону України №2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачає, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 78 Закону №580-VІІІ стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, і відповідно до якої до стажу служби в поліції зараховується, зокрема, служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

З огляду на наведене на позивача під час проходження служби в період з 20.06.2020 по 23.03.2023 в органах Державної кримінально-виконавчої служби України розповсюджувалася дія нормативно-правових актів органів внутрішніх справ України (пізніше - поліції) та він мав такий же правовий статус, як особи начальницького і рядового складу в органах внутрішніх справ України, а в подальшому - поліції.

Суд першої інстанції зазначив, що у вичерпному переліку видів служби, які зараховуються до стажу служби в поліції, передбаченому статтею 78 Закону № 580-VII, відсутній час навчання в будь-якому навчальному закладі, а тому в зарахуванні до стажу служби в поліції періоду навчання ОСОБА_1 в Академії Державної пенітенціарної служби з 15.08.2016 по 20.06.2020 на визначення надбавки за вислугу років та додаткової оплачуваної відпустки відмовлено.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України Про Національну поліцію від 02.07.2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VІІІ).

Відповідно до частини другої статті 59 Закону №580-VІІІ час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 60 Закону №580-VІІІ встановлено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Приписами статті 78 Закону №580-VІІІ врегульоване питання стажу служби в поліції, відповідно до частини першої якої стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Згідно з частиною другою статті 78 Закону №580-VІІІ до стажу служби в поліції зараховуються: 1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду; 2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту; 3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; 4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції; 5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони; 6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

Частинами третьою та четвертою статті 78 Закону №580-VІІІ встановлено, що під час обчислення стажу служби в поліції враховуються тільки повні роки вислуги років без округлення фактичного розміру вислуги років у бік збільшення. Порядок обчислення вислуги років у поліції встановлює Кабінет Міністрів України.

Таким чином до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України до законодавчого врегулювання питань проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань та його соціального захисту на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.

При цьому, частиною 5 статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 року №2713-IV передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

У попередніх редакціях вказаної вище норми було передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників органів внутрішніх справ, які не мають спеціальних звань.

Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що фактично законодавець поширив дію усіх норм, які врегульовують порядок і умови проходження служби працівниками органів внутрішніх справ, а в подальшому - поліцейськими, на працівників кримінально-виконавчої служби.

Сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначені Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV.

Згідно з преамбулою Дисциплінарного статуту його дія поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.

Крім того, частиною першою статті 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» закріплено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Таким чином, на позивача, під час проходження ним служби у спірний період розповсюджується дія нормативно-правових актів органів внутрішніх справ України, а в подальшому поліції. Тобто, всі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції, її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань.

Отже, на позивача, як і на інших працівників кримінально-виконавчої служби (окрім тих, на яких розповсюджується дія Закону України «Про державну службу»), під час проходження ним служби в період, що досліджується, розповсюджується дія нормативно-правових актів органів внутрішніх справ України, а в подальшому - поліції, в тому числі й дія статей 22, 23 Закону України «Про міліцію» та відповідні норми Закону України «Про Національну поліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України.

Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року в справі №826/16143/18, у якій предметом спору були подібні правовідносини, дійшов висновків про те, що і податкова міліція, і відповідні підрозділи поліції здійснюють оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції. Верховний Суд погодився із висновком судів попередніх інстанцій щодо тотожності правового статусу служби в органах внутрішніх справ і служби в органах податкової міліції, вказавши, що визначаючи наявність чи відсутність права на зарахування спірного стажу служби необхідно враховувати не підпорядкування органів державної влади, а суть діяльності особи, функції, які нею виконувались та визначення чинним на момент проходження служби, статусу такої служби.

Таким чином, враховуючи тотожність правового статусу служби в органах внутрішніх справ і служби в установі виконання покарань, діяльність позивача, функції, які ним виконувались на момент проходження служби, статус позивача, колегія суддів робить висновок, що стаж служби в Державній кримінально-виконавчій службі України має зараховуватись до стажу служби в поліції, що дає право, зокрема на встановлення надбавки за вислугу років.

Щодо позовної вимоги про зарахування до стажу служби в поліції періоду навчання ОСОБА_1 в Академії Державної пенітенціарної служби з 15.08.2016 по 20.06.2020 на визначення надбавки за вислугу років та додаткової оплачуваної відпустки колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалось колегією суддів вище, згідно з частиною першою статті 78 Закону №580-VІІІ стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

До стажу служби в поліції зараховуються: 1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду; 2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту; 3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; 4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції; 5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони; 6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР (частина друга статті 78 Закону №580-VІІІ).

Отже, до стажу служби в поліції зараховується, зокрема, служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Відповідно до наказу Академії Державної пенітенціарної служби від 08.08.2016 «Про зарахування на навчання» № 289 наказано зарахувати з 15.08.2016 курсантом першого курсу денної форми навчання ОСОБА_1 . Згідно з послужним списком, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що 15.08.2016 згідно з наказом № 126 о/с ОСОБА_1 присвоєно звання рядового внутрішньої служби.

Оскільки визначальною умовою для зарахування стажу в поліції відповідно до пункту 3 частини другої статті 78 Закону №580-VІІІ є служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу то присвоєння позивачу звання рядового внутрішньої служби під час навчання дає право вимагати зарахування до стажу служби в поліції періоду навчання в Академії Державної пенітенціарної служби з 15.08.2016 по 20.06.2020.

Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

При цьому, положеннями частини 6 та частини 7 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7, 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України унормовано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Окрім того, за змістом частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 2040/6747/18 вказав, що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд враховує критерії реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерії розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив із того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У пункті 269 цього рішення зазначено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18 Верховний Суд висловив думку, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги-домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI зазначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги-види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI).

За змістом статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;

8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Згідно із визначенням, наведеним у статті 30 Закону №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено не лише те, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також і те, що за конкретних обставин справи витрати сторони на правничу допомогу були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд першої інстанції досліджувались докази про надання правової допомоги, а саме: договір про надання правової допомоги від 16 січня 2024 року; додаток до договору від 16 січня 2024 року; розрахунок обсягу наданих правничих послуг від 15.02.2024; розрахункова квитанція від 16.01.2024, згідно з якими адвокатом було надано послуги ОСОБА_1 на суму 7000,00 грн.

З розрахунку обсягу наданих правничих послуг від 15 лютого2024 року слідує, що вартість послуг, наданих адвокатом Салівончику Є.О на суму 7000,00 грн. включають: вивчення документів ( 1 год.); надання консультації (1год.); складання позову (4год).

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін, ціни позову та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг, зокрема часткове задоволення позову та приймаючи до уваги заперечення відповідача щодо їх стягнення на користь позивача, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 7000,00 грн. є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг, а також те, що послуги щодо вивчення матеріалів, надання консультацій охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви і подання її до суду.

Отже, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, на користь позивача було стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу (правову) допомогу в розмірі 1500,00 грн.

Колегія суддів вважає розмір витрат, що встановлений судом першої інстанції співмірним та обгрунтованим.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку із поданням апеляційної скарги, колегія суддів зазначає настпуне.

Як слідує з матеріалів справи, професійна правнича допомога позивачу в суді апеляційної інстанції надавалася адвокатом Світлицькою Зоряною Олександрівною на підставі договору про надання правової допомоги від 03 квітня 2024 року.

Також позивачем долучено інші докази про надання правової допомоги, а саме: довідка-квитанція від 03 квітня 2024 року; розрахунок обсягу наданих правничих послуг від 03 квітня 2024 року, згідно з якими адвокатом було надано послуги ОСОБА_1 на суму 7000,00 грн.

З розрахунку обсягу наданих правничих послуг від 03 квітня 2024 року слідує, що вартість послуг, наданих адвокатом Салівончику Є.О на суму 7000,00 грн. включають: вивчення рішення суду першої інстанції у справі № 140/856/24 щодо аргументів прийнятого рішення і щодо можливості оскаржити таке рішення (1 год); надання консультації позивачу щодо підстав та порядку оскарження рішення суду першої інстанції у справі № 140/856/24 (1 год); складання та подання апеляційної скарги у справі № 140/856/24 (5 год); подання процесуальних документів у справі № 140/856/24 до суду апеляційної інстанції (відповідь на відзив, відзив, заяви, клопотання).

Колегія суддів, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи предмет спору, значення справи для сторін, ціни позову та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 7000,00 грн. є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг.

Враховуючи вищенаведене, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, колегія судів вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу (правову) допомогу в розмірі 1500,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що доводи відповідача, які зазначені у апеляційній скарзі є вірними, а висновок суду першої інстанції, про те, що позов є таким що підлягає задоволенню є помилковим.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно з приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо незарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну на момент переходу на службу у Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України вислугу років з 15 серпня 2016 року по 19 червня 2020 року у Державній кримінально-виконавчій службі України з прийняттям постанови про задоволення позову повністю.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивача зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 484,48 грн, за апеляційну скаргу в розмірі 1 453,44 грн та витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн.

Тому, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 3 437,92 грн (484,48+1453,44+1500,00).

Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі № 140/856/24 в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та в цій частині прийняти постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо незарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції вислугу років у Державній кримінально-виконавчій службі України з 15.08.2016 по 19.06.2020.

Зобов`язати Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції вислугу років у Державній кримінально-виконавчій службі України з 15.08.2016 по 19.06.2020.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (01106, місто Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, ) судові витрати у сумі 3 437,92 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 02.07.24