Справа № 560/20386/23
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/20386/23

Головуючий у 1-й інстанції: Драновський Я.В.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

01 липня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Гонтарука В. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - не виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, та не проведення індексації грошового забезпечення за період з 22.06.2013 по 31.03.2015 та з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням вірного базового місяця - січня 2008 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні - не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 22.06.2018 по 27.10.2023 та нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 22.06.2013 по 31.03.2015 та з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням вірного базового місяця - січня 2008 року.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року позов задоволено частково.

Суд, визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.06.2018 по 22.12.2018 та стягнув з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.06.2018 по 22.12.2018 в розмірі 65 090,28 грн, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Також, суд визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно із встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) місяць останнього збільшення тарифної ставки (посадового окладу) січень 2008 року та зобов`язав військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно із встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) місяць останнього збільшення тарифної ставки (посадового окладу) січень 2008 року, з урахуванням проведених виплат.

В задоволенні решти позовних вимог судом першої інстанції відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг скаржник посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апелянта, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судом встановлені наступні обставини справи.

Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наказом начальника командувача Національної гвардії України від 08.06.2018 року №74 о/с позивача звільнено у запас ЗС України по закінченню контракту, який вислужив строк військової служби за контрактом та не висловив бажання продовжувати військову службу, без права носіння військової форми одягу.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22.06.2018 № 137 (по стройовій частині) позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 22.06.2018.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі №560/19205/21 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби відповідно до статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей".

На виконання рішення суду відповідач 27.10.2023 виплатив позивачу вказані кошти в сумі 53941,04 грн, що підтверджується письмовими доказами у справі і відповідачем не заперечується.

Позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату індексації грошового забезпечення за періоди з 22.06.2013 по 31.03.2015 року та з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року із застосування базового місяця - січня 2008 року, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Листом від 20.11.2023 року відповідач відмовив в задоволені заяви позивача.

Позивач, вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в день звільнення позивача відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку всіх виплат, позивач має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Суд, за результатами дослідження усіх обставин справи та з урахуванням приписів ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022) і принципів співмірності та справедливості дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 68069,53 грн. середнього заробітку за шість місяців.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача в частині виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно із встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) місяць останнього збільшення тарифної ставки (посадового окладу) січень 2008 року.

При цьому, суд не віднайшов підстав для задоволення вимог позивача щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 22.06.2013 по 31.03.2015, як таких, що є безпідставними.

Судова колегія, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, враховуючи приписи ст. 308 КАС України, якими відзначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзначає наступне.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується, зокрема, порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення).

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Водночас, таке питання врегульоване Кодексом законів про працю України. Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Таким чином, судова колегія відхиляє доводи апелянта про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України та погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України.

І як наслідок, бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною.

Разом з тим, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" текст статті 117 КЗпП України (в тому числі і частину 1) викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

18 липня 2022 року Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" опубліковано в офіційному виданні "Голос України", а тому цей Закон набрав чинності 19 липня 2022 року, тобто з наступного дня після офіційного опублікування.

Із 19.07.2022 за затримку виплати належних сум при звільненні звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затpимки по день фактичного розpахунку але не більше ніж за шість місяців.

Таким чином, з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем, а саме 27.10.2023, до спірних правовідносин судом першої інстанції вірно застосовано норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX.

А відтак, хоча загальний період затримки остаточного розрахунку з позивачем становить 1953 календарних днів, максимальний розмір грошового забезпечення, який може бути виплачено за наявності підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, є еквівалентним середньому розміру грошового забезпечення позивача за шість місяців (з 27.04.2023 по 27.10.2023), що становить 183 календарних дні.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 82143,21 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо необхідності застосування критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Так, за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у вказаній постанові, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Колегія суддів погоджується з вказаною позицією суду першої інстанції, однак вважає помилковим спосіб обраного розрахунку належної до виплати позивачу суми компенсаційних виплат.

В даному випадку, суд першої інстанції, обраховуючи суму середнього заробітку належного до виплати позивачу, виходив з того, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 68069,53 грн, з яких: кошти виплачені на виконання рішення суду - 53941,04 грн (79,24%)., а відтак, виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 65 090,28 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (79,24% від 82 143,21).

Надаючи оцінку вказаному розрахунку, колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять жодних відомостей, які саме належні позивачу виплати при звільненні склали суму 65090,28 грн.

Тобто, наразі вказана сума не є доведеною.

Таким чином, при вирішенні даного питання суду необхідно було врахувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Судова колегія зазначає, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,656 (53941,04 гривень (сума виплат за судовим рішенням) / 82143,29 гривень (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що підлягав би виплаті за 183 календарних днів).

Відтак, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 53885,94 гривень (448,87 гривень (середньоденний розмір заробітної плати позивача) х 0,656 (істотність частки) х 183 (кількість календарних днів за шість місяців, а саме з 27.04.2023 року по 27.10.2023 року).

Відтак, колегія суддів доходить до переконання, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності позивачу слід виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.04.2023 року по 27.10.2023 року в розмірі 53885,94 гривень, а не в сумі 65090,28 гривень.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позивача та визнання бездіяльності відповідача щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні позивача протиправною, однак вважає, що виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 53885,94 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який складає 183 календарних дні.

Таким чином, на підставі наведених доводів та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення вимог позивача, однак вважає за необхідне змінити зобов`язальну частину резолютивної частини рішення.

При цьому, судова колегія не надає оцінку іншим висновкам суду першої інстанції, оскільки останні не є предметом апеляційного оскарження.

Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року змінити, виклавши частину третю резолютивної частини наступним чином:

"Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.06.2018 по 22.12.2018 в розмірі 53885 (п`ятдесят три тисячі вісімсот вісімдесят п`ять) грн 94 коп., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.".

В іншій частині рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року залишити без змін.

В задоволенні решти вимог апеляційної скарги відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Гонтарук В. М.