Справа № 120/1870/24
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 липня 2024 р. Справа № 120/1870/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Юлії Миколаївни, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач 1); Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУ ПФУ в Запорізькій області, відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області рішенням від 29.11.2023 № 66 відмовило у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Позивач з такою відмовою пенсійного органу не погоджується та вказує на те, що відповідно до КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання формальних вимог щодо заповнення трудової книжки.

Ухвалою суду від 21.02.2024 відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також даною ухвалою витребувано у відповідача 2 копії документів, які слугували підставою для прийняття вішення віл 29.11.2023 № 66.

11.03.2024 до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив від відповідача 2, у якому позовні вимоги заперечуються, і він просить відмовити у їх задоволенні. Мотивуючи свою позицію, ГУ ПФУ в Запорізькій області зазначає, що законодавцем визначено умови призначення пенсії по інвалідності особам, яким встановлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 ЗУ № 1058. Такою умовою є наявність страхового стажу не менше 15 років.

Разом з тим, оскаржуваним рішенням встановлено, що позивача досягла віку 66 років 10 місяців 11 днів. Страховий стаж становить 13 років 8 місяців 22 дні, що є недостатнім для призначення цього виду пенсії.

Водночас, до страхового стажу позивача не було зараховано періоди роботи згідно трудової книжки: - з 02.09.1971 по 09.09.1974, оскільки зазначена дата про прийняття на роботу має суттєві відмінності з датою в наказі про прийом на роботу, яка зазначена не коректно 02.02.1974; - з 09.02.1976 по 20.05.1976, оскільки дата наказу на звільнення не значиться; - з 20.02.1985 по 09.10.1992, оскільки запис про звільнення не значиться; - також не враховано період догляду за дітьми до трьох років, оскільки відсутня відмітка про одержання паспорту дитиною, або інша інформація, що підтверджує факт догляду непрацездатної матері за дитиною до досягнення нею трьох річного віку.

20.03.2024 до суду надійшов відзив відповідача 1, за змістом якого представник відповідача посилається на Інструкцію № 58 від 29.07.1993, якою визначено порядок ведення трудових книжок працівника та, яка містить вимоги щодо внесення записів до трудових книжок.

Представник ГУ ПФУ у Вінницькій області зазначає, що не зараховані періоди до трудового стажу правомірно, адже Пенсійний орган не покладає відповідальність на позивача щодо порушення порядку заповнення трудових книжок підприємствами, а лише зазначає правові наслідки за порушення порядку заповнення трудових книжок, зокрема, не зарахування періодів до страхового стажу, що й було здійснено в межах даних правовідносин.

Враховуючи наведене, відповідач 1 вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області винесене правомірне та обґрунтоване рішення про відмову у призначенні пенсії №66 від 29.11.2023.

З огляду на викладене ГУ ПФУ у Вінницькій області просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивачу 13.11.2022 встановлена ІІ група інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №674817.

27.11.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до ГУПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії по інвалідності згідно п. 1 ст. 32 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності заява позивача разом із доданими документами передана на розгляд до ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Так, за результатом розгляду заяви позивача, ГУПФУ в Запорізькій області прийняло рішення № 66 від 29.11.2023, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії відповідно до п. 1 ст. 32 ЗУ № 1058, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

При цьому у рішенні вказано, що вік заявниці складає 66 років 10 місяців 11 днів.

Необхідний страховий стаж відповідно ст. 32 ЗУ № 1058, має становити не менше 15 років. Страховий стаж заявниці становить 13 років 8 місяців 22 дні.

За результатом розгляду документів, доданих до заяви: до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки, а саме: - з 02.09.1974 по 09.09.1974, оскільки зазначена дата про прийняття на роботу має суттєві відмінності з датою в наказі про прийом на роботу, яка зазначена не коректно 02.02.1974;

З 09.02.1976 по 20.05.1976, оскільки дата наказу на звільнення не значиться;

З 20.02.1985 по 09.10.1992, оскільки запис про звільнення не значиться;

Не враховано період догляду за дітьми до трьох років згідно наданих свідоцтв про народження від 24.04.2019 НОМЕР_1 та від 09.07.1992 НОМЕР_2 , оскільки відсутні в них відмітка про одержання паспорту дитиною, або інша інформація, що підтверджує факт догляду непрацездатної матері за дитиною до досягнення нею трьох річного віку.

Вважаючи вказане рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та таким, що порушує її право на пенсійне забезпечення, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі за текстом Закон № 1058-IV ).

Частина 1 статті 9 Закону № 1058-ІV встановлює, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ст. 30 Закону України № 1058-IV, пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 Закону України № 1058-IV від 09.07.2003.

Статтею 32 Закону України № 1058-IV, передбачено, що особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією.

Особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону.

Так, статтею 23 Закону України № 1058-IV, передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Разом, з тим, у відповідності до частини 4 статті 24 Закону № 1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі за текстом Закон № 1788-XII), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зазначеним нормам відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі за текстом Порядок № 637), відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону України №1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 року у справі № 233/2084/17, від 16.05.2019 року у справі № 161/17658/16-а, від 27.02.2020 року у справі №577/2688/17, від 31.03.2020 року у справі №446/656/17, від 21.05.2020 року у справі №550/927/17, від 25 лютого 2021 року у справі № 683/3705/16-а.

Як вже встановлено судом, серед іншого позивачу не зараховано до загального стажу періоди її роботи:

- з 02.09.1974 по 09.09.1974, оскільки зазначена дата про прийняття на роботу має суттєві відмінності з датою в наказі про прийом на роботу, яка зазначена некоректно 02.02.1974;

- з 09.02.1976 по 20.05.1976, оскільки дата наказу на звільнення не значиться;

- з 20.02.1985 по 09.10.1992, оскільки запис про звільнення не значиться.

Надаючи оцінку наведеним вище твердженням відповідача, суд зазначає наступне.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 2.6 Інструкції, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції № 58).

Системний аналіз вищезазначених положень, дає підстави дійти обґрунтованого висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Більше того, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Як встановлено з записів трудової книжки позивача, ОСОБА_1 , 02.02.1974 на підставі наказу № 95 прийнята нянею у дитячі яслі-садочок № 24 м. Вінниці, про що, відповідно зроблено запис № 1 у трудовій книжці позивача.

Запис № 2 у трудовій книжці ОСОБА_1 , свідчить про звільнення із займаної посади, 09.09.1974.

Вказані записи скріплені печаткою установи та засвідченні підписом уповноваженої особи.

Отже, з трудової книжки позивача прослідковується її трудова діяльність у спірний період у вищезазначеній установі.

Відносно не зарахованого до страхового стажу періоду роботи з 09.02.1976 по 20.05.1976, оскільки дата наказу на звільнення не значиться, суд зауважує наступне.

Так, у трудовій книжці позивача містяться записи № 9 та № 10, з яких можна встановити, що 09.02.1976 ОСОБА_1 , призначена медичною сестрою ясельної групи у дитячих яслях-садочку № 52. В подальшому, 20.05.1976 звільнена за власним бажанням.

Разом з тим, вказані записи також скріплені печаткою установи та засвідченні підписом уповноваженої особи. А також, трудова книжка містить посилання на накази, які відповідно, були підставами для прийому та звільнення позивача із займаної посади.

Отже, трудова книжка позивача містить записи щодо її трудової діяльності у спірний період. Вказані записи є чіткими, послідовними, не містять виправлень, засвідчені підписом відповідальної особи та скріплені печаткою.

Що стосується не зараховано до загального трудового стажу періоду з 20.02.1985 по 09.10.1992, з підстав відсутності запису про звільнення, суд зазнає наступне.

Як зазначено у трудовій книжці позивача, записом № 21 від 20.02.1985 засвідчено прийняття ОСОБА_1 , лаборантом КВО в БПУ-1.

Записом № 22 засвідчено, що позивача 12.02.1988 переведено оператором котельні.

Записом № 23 засвідчено, що 09.10.1992, позивача переведено до ГКПБО «Лотос».

Записом № 24 засвідчено, що позивача зараховано оператором котельні, а також зазначено, що підприємство перейменовано в орендне підприємство бувшого обслуговування «Лотос», з підстав зменшення форми власності, підприємство перейменовано на ТОВ «Лотос-1».

Записом № 25 засвідчено, що 06.04.1998 позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням.

Отже, як встановлено із записів трудової книжки позивача, то така дійсно у період з 20.02.1985 по 20.10.1992 працювала у Вінницькій обласній фабриці хімчистки і фарбування одягу, правонаступником якого є ПП «Лотос». Отже, трудова книжка містить відповідні та повні записи про спірні періоди роботи позивача.

Окремо суд звертає увагу, що позивач додатково намагалась отримати додаткові відомості та документи про спірний період роботи, шляхом направлення адвокатського запиту від 28.12.2023 до ПП «Лотос». Однак, лист повернувся без вручення.

Таким чином, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, щодо не зарахування до загального трудового стажу позивача спірних періодів її роботи з підстав: - з 02.02.1974 по 09.09.1974 некоректного зазначення дати; - з 09.021976 по 20.05.1976 не зазначення дати наказу про звільнення; - з 20.02.1985 по 09.10.1992 не зазначення дати про звільнення, оскільки відповідальність за правильність ведення трудових книжок покладена на власника підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган, а не на працівника.

Крім того, згідно з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Суд наголошує, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірні періоди, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивача. Разом з тим, доказів які б спростовували спірні періоди трудової діяльності позивача відповідачами не надано.

Також, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Пунктом 4.2 вказаного Порядку передбачено, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків в органів Пенсійного фонду України при вирішенні питання про перерахунок пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення. При цьому, відповідачами не надано суду доказів, які б підтверджували той факт, що ними вчинялись певні дії щодо здійснення зустрічної перевірки первинних документів для підтвердження спірного періоду.

На переконання суду, відповідачами не здійснено усіх необхідних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна додатково підтвердити страховий стаж позивача.

Водночас, необхідно вказати, що позитивним обов`язком держави в цілому та її державних органів, у тому числі Пенсійного фонду України, є забезпечення можливості збереження на підприємствах первинних документів про роботу працівників від яких залежить виникнення і реалізації майнових прав громадянин при призначені пенсії. Не забезпечення належного зберігання вказаних документів на підприємствах, не витребування вичерпної інформації органами пенсійного фонду і невиконання своїх гарантійних функції державою, незалежно від надзвичайності підстав та, як наслідок, обмеження громадянам в реалізації та підтвердженні прав на пенсійне забезпечення, не повинно нівелювати або обмежувати конституційні права позивача.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов до переконання, що відмова відповідача у зарахуванні до загального трудового стажу періоду роботи позивача з 02.09.1974 по 09.09.1974, оскільки зазначена дата про прийняття на роботу має суттєві відмінності з датою в наказі про прийом на роботу, яка зазначена некоректно 02.02.1974; - з 09.02.1976 по 20.05.1976, оскільки дата наказу на звільнення не значиться; - з 20.02.1985 по 09.10.1992, оскільки запис про звільнення не значиться, з підстав зазначених у спірному рішенні від 29.11.2023 № 66, прийнято протиправно та не обґрунтовано.

Окремо суд надає оцінку щодо не зарахування до страхового стажу періоду догляду за дітьми до трьох років відповідно свідоцтв про народження від 24.04.2019 НОМЕР_1 та від 09.07.1992 НОМЕР_2 , оскільки відсутні в них відмітки про одержання паспорта дитиною, або інша інформація, що підтверджує факт догляду непрацездатної матері за дитиною до досягнення нею три річного віку, суд зазначає про таке.

Відповідно до частини 3 статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Згідно з частиною 2 статті 181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Відповідно до пункту 11 наведеного вище Порядку № 637 час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Отже, час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними трирічного віку зараховується до страхового стажу та встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть) та документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

При цьому, вимоги про обов`язкову наявність у свідоцтві про народження дитини відмітки про одержання паспорта чинним законодавством не передбачені.

Відповідачами не аргументовано необхідність подання свідоцтв про народження дітей з обов`язковим штампом про отримання паспорта з посиланням на відповідні вимоги законодавства, тому такі доводи є безпідставними.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню, а порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання пенсійний орган зарахувати спірний період по догляду за дітьми до трьох років, до її загального трудового (страхового стажу).

Відповідно до приписів розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (п.4.2). Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи (п.4.3). Після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії (п.4.10).

Заяву про призначення пенсії позивач подала за місцем проживання, тобто до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Подана заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яке прийняло спірне рішення про відмову в призначенні пенсії.

При цьому, пенсійна справа, після прийняття рішення передається засобами програмного забезпечення до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи. Тому, пенсійна справа позивача після розгляду заяви перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

З огляду на викладене, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, враховуючи зміст позовних вимог, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення прийняте ГУ ПФУ в Запорізькій області № 66 від 29.11.2023 про відмову у призначенні пенсії.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати спірні періоди до загального трудового (страхового стажу) позивача, то суд вважає, що така є похідною, тому підлягає задоволенню.

Щодо дати, з якої слід призначити та виплачувати пенсію по інвалідності, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 45 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку:

- пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності;

Оскільки, позивач досягнула 60 років (на момент звернення за призначенням пенсії позивачу виповнилося 66 років 10 місяців 11 днів), ІІ групу інвалідності встановлено 13.11.2023, а її звернення до Пенсійного органу із заявою про призначення пенсії відбулось 27.11.2023, тобто в межах строку визначеного п. 1 ч. 2 ст. 45 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, то призначення пенсії має відбутися з 13.11.2023 (з дня встановлення інвалідності), а не з 27.11.2023, як про це зазначає позивач.

Відносно зазначеного ГУПФУ в Запорізькій області щодо рішення від 19.01.2024 № 66, прийнятим на заміну рішення від 29.11.2023 № 66 та не зарахування періоду роботи з 02.04.1981 по 04.05.1982, оскільки при проведенні запису про прийняття на роботу не зазначено назву установи.

З даного приводу суд зазначає, що не зарахування періоду роботи з 02.04.1981 по 04.05.1982, то такому періоду суд не надає оцінку щодо його зарахуванню з боку управління, оскільки виходячи з меж заявлених позовних вимог, позивач просить скасувати рішення № 66 від 29.11.2023, а відтак зазначений період не був предметом розгляду оскаржуваного рішення. У зв`язку з чим доводи відповідача 2, судом до уваги не приймається.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача, а тому виходячи з вимог вищенаведеного чинного законодавства України та обставин, встановлених в ході розгляду справи, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», розподіл такого у даній справі не вирішується.

Окрім того суд вважає за належне зазначити, що дата винесення рішення обумовлена перебуванням головуючого судді у відпустці з 03.06.2024 по 28.06.2024.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 29.11.2023 № 66.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового (трудового) стажу ОСОБА_1 , періоди роботи з 02.02.1974 по 09.09.1974, з 09.02.1976 по 20.05.1976, з 20.02.1985 по 09.10.1992 та періоди догляду за дітьми до 3-х років, відповідно до свідоцтв про народження від 24.04.2019 № НОМЕР_1 та від 09.07.1991 НОМЕР_2 та призначити ОСОБА_1 з 13.11.2023 пенсію по інвалідності.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (просп. Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, 69057, ); Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005; )

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна