Справа № 640/18476/21
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2024-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року № 640/18476/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Системні Технології України" до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Літхоум Груп Україна" про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання утриматись від вчинення дій,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Системні Технології України" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Літхоум Груп Україна", в якому просить суд:

- визнати протиправним рішення Департаменту щодо видачі містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва "Будівництво багатофункціонального комплексу на вул. Електриків у Оболонському районі м. Києва" (кадастровий номер - :78:167:0012) від 05.01.2021 №1, реєстраційний номер ЄДЕССБ MU01:5930-5421-4357-1817;

- скасувати видані Департаментом містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва "Будівництво багатофункціонального комплексу на вул. Електриків у Оболонському районі м. Києва" (кадастровий номер - :78:167:0012) від 05.01.2021 № 1, реєстраційний номер ЄДЕССБ MU01:5930-5421-4357-1817;

- зобов`язати Департамент утриматися від видачі вихідних даних на проектування об`єктів, окрім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних, на земельній ділянці з кадастровим номером - :78:167:0012.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що оскаржувані містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки видано із порушенням законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм та правил та порушують права позивача, як користувача суміжної земельної ділянки, внаслідок чого підлягають скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2021 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

13.12.2022 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" №2825-IX, статтею 1 якого встановлено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва.

Пунктом 1 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

14.12.2022 вказаний Закон був опублікований в газеті "Голос України" №254 та набрав чинності 15.12.2022.

19.06.2023 на адресу Київського окружного адміністративного суду від Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли матеріали цієї адміністративної справи та за результатом автоматизованого розподілу були передані на розгляд судді Василенко Г.Ю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду прийнято адміністративну справу до провадження та визначено, що вона буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що наміри Товариства з обмеженою відповідальністю "Літхоум Груп Україна" забудови земельної ділянки відповідали містобудівній документації на місцеву рівні, у зв`язку з чим підстави для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки були відсутні. Стверджує, що дії Департаменту щодо видачі товариству містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки не впливають на права та обов`язки позивача.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Третя особа, в письмових поясненнях, поданих до суду зазначає, що є власником земельної ділянки з кадастровим номером :78:167:0012. Стверджує, що товариством із дотриманням всієї процедури, передбаченої чинним законодавством отримано всі необхідні та чинні дозвільні документи на будівництво багатофункціонального комплексу на вул. Електриків у Оболонському районі м. Києва, кадастровий номер земельної ділянки :78:167:0012. Наголошує, що за висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.03.2021 у справі №640/3844/20, містобудівні умови та обтяження є актом індивідуальної дії, внаслідок чого право на оскарження такого рішення суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується. Заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Літхоум Груп Україна" є власником земельної ділянки з кадастровим номером :78:167:0012, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадським формувань, договором купівлі - продажу земельної ділянки від 02.07.2020, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О. та зареєстрованого в Реєстрі за №708, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до договору оренди земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. 26.12.2015 та зареєстрованого в реєстрі за номером 1163 Товариство з обмеженою відповідальністю "Системні Технології України" є користувачем суміжної земельної ділянки, кадастровий номер :78:167:0002.

Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі Департамент містобудування) видав ТОВ "Літхоум Груп Україна" Містобудівні умови та обмеження земельної ділянки для проектування об`єкта будівництва "Будівництво багатофункціонального комплексу на вул. Електриків у Оболонському районі м. Києва" (кадастровий номер - :78:167:0012) від 05.01.2021 №1, реєстраційний номер ЄДЕССБ MU01:5930-5421-4357-1817 (далі Містобудівні умови та обмеження).

На думку Товариства з обмеженою відповідальністю "Системні Технології України" Містобудівні умови та обмеження були видані Товариству з обмеженою відповідальністю "Літхоум Груп Україна" незаконно і порушують права та законні інтереси позивача як користувача суміжної земельної ділянки, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з позовом у цій справі, з приводу чого суд зазначає таке.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені в Законі України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI (далі Закон № 3038-VI).

Відповідно до частини другої статті 8 Закону №3038-VI планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

У частинах першій, другій статті 26 Закону №3038-VI визначено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

За визначенням, наведеним у пункті 8 частини першої статті 1 Закону №3038-VI, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) це документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону №3038-VI проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Відповідно до частини першої статті 29 Закону №3038-VI основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Частиною третьою статті 29 Закону № 3038-VI передбачено, що містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника.

З викладених положень Закону №3038-VI випливає, що розміщення об`єктів будівництва здійснюється після отримання вихідних даних, зокрема містобудівних умов та обмежень, які на підставі закону та містобудівної документації встановлюють вимоги до проекту та об`єкта будівництва, зокрема тип (функціональне призначення) забудови, поверховість, щільність тощо.

Досліджуючи правову природу містобудівних умов та обмежень, Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року (справа №640/3844/20, пункт 43) зазначив, що «Містобудівні умови та обмеження є актом індивідуальної дії, оскільки є результатом застосування норм права, адресовані конкретним суб`єктам і створюють права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів, регулюють конкретну життєву ситуацію та їх дія закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин, тобто вичерпують свою дію після їх виконання».

Позиція щодо природи містобудівних вимог та обмежень як індивідуального акта викладена також в постанові Верховного Суду постановах від 23 січня 2018 року у справі №815/5989/13-а.

У спірних правовідносинах містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва "Будівництво багатофункціонального комплексу на вул. Електриків у Оболонському районі м. Києва" (кадастровий номер - :78:167:0012) від 05.01.2021 № 1, реєстраційний номер ЄДЕССБ MU01:5930-5421-4357-1817 були видані замовнику будівництва ТОВ "Літхоум Груп Україна" і саме на нього розповсюджуються права та обов`язки, що випливають з них. Отже, у зв`язку з прийняттям оскаржуваних містобудівних умов та обмежень у позивача не виникло жодних зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи містобудівних умов та обмежень як акта індивідуальної дії, що видається уповноваженими органами містобудування та архітектури та покладає саме на замовника будівництва певні обов`язки та обмеження, порушення вимог містобудівного законодавства при видачі оскаржуваних містобудівних вимог не є самостійною підставою для їх повного або часткового скасування за позовом особи, якій вони не адресовані.

Вирішуючи питання щодо підстав оскарження індивідуальних актів особами, які не є їхніми безпосередніми адресатами, Верховний Суд сформував сталу судову практику (постанови від 19 грудня 2018 року у справі №826/37/17, від 20 лютого 2019 року у справі №522/3665/17, від 10 серпня 2020 року у справі № 522/1611/17, від 30 листопада 2020 року у справі № 826/3857/17, від 31 березня 2021 року у справі №640/21611/19 та інші), відповідно до якої «Суд може робити висновок про неправомірність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та про порушення у зв`язку із цим прав лише за позовом належного позивача. Оцінка рішень за позовом особи, яка не має права на звернення до суду, яка не є потерпілою у конкретних правовідносинах (є неналежним позивачем), апріорі не може призвести до захисту прав і не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства».

«З`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення».

У контексті викладених висновків Верховного Суду суд зазначає, що звернення до суду з позовом є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести, а суд встановити, що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду.

Тобто, предметом судового захисту є права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам), а заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Отже, у цій справі, перш ніж давати оцінку порушенням, про які зазначає позивач, необхідно з`ясувати, чи має позивач матеріально-правову зацікавленість (інтерес) в оскарженні містобудівних умов, та чи був він порушений відповідачем.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

У постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17 Верховний Суд сформував критерії для визначення законного інтересу, що підлягає судовому захисту.

Відповідно до правової позиції, викладеної у вказаній постанові, законний інтерес характеризується такими ознаками: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) визначений, тобто, благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним; (г) персоналізованим (суб`єктивним), тобто належати конкретній особі позивачу (на це вказує слово «її»); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу, є: (а) незаконність інтересу його суперечність Конституції, законам України, принципам права; (б) неправовий характер вимог не породжують правових наслідків для позивача; це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини другої статті 124 Конституції України; (в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю); (г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності); (д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

Законний інтерес, за захистом якого позивач може звернутися до суду, має бути: а) порушеним (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися), або б) порушуватися (щодо протиправних діянь, які тривають), або в) в його реалізації можуть існувати перешкоди (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі), або г) інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

Ознаками «потерпілого» від порушення законного інтересу є: а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов; (б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності; (в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду); (г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Отже, узагальнений інтерес особи у законності дій органів державної влади, рівно як і соціальної справедливості, не може розглядатися як достатня підстава для позову. Зв`язок між оскаржуваним рішенням (дією) і інтересом полягає в реальній/потенційній загрозі внаслідок прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення або вжитої дії набуттю особою блага в майбутньому або позбавлення його доступу до блага.

Звертаючись до суду, позивач зазначає, що підставою для скасування містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва "Будівництво багатофункціонального комплексу на вул. Електриків у Оболонському районі м. Києва" (кадастровий номер - :78:167:0012) від 05.01.2021 №1, реєстраційний номер ЄДЕССБ MU01:5930-5421-4357-1817 та задоволення позову є, зокрема те, що на території земельної ділянки з кадастровим :78:167:0002, яка перебуває в оренді у позивача та яка є суміжною із земельною ділянкою з кадастровим номером :78:167:0012 перебуває склад паливно - мастильних матеріалів, внаслідок чого відповідачем не враховано норми Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 №173.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 114 Земельного кодексу України санітарно-захисні зони створюються навколо об`єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об`єктів від територій житлової забудови.

У межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей.

Положеннями п. 5.4 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, що затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173 (далі Державні санітарні правила), також передбачено, що промислові, сільськогосподарські та інші об`єкти, що є джерелами забруднення навколишнього середовища хімічними, фізичними та біологічними факторами, при неможливості створення безвідходних технологій повинні відокремлюватись від житлової забудови санітарно-захисними зонами.

Санітарно-захисну зону слід встановлювати від джерел шкідливості до межі житлової забудови, ділянок громадських установ, будинків і споруд , в тому числі дитячих, навчальних, лікувально-профілактичних установ, закладів соціального забезпечення, спортивних споруд та ін., а також територій парків, садів скверів та інших об`єктів зеленого будівництва загального користування, ділянок оздоровчих та фізкультурно-спортивних установ, місць відпочинку, садівницьких товариств та інших, прирівняних до них об`єктів.

Згідно з п. 5.10 Державних санітарних правил у санітарно-захисних зонах не можна допускати розміщення: житлових будинків з придомовими територіями, гуртожитків, готелів, будинків для приїжджих, аварійних селищ; дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, лікувально-профілактичних та оздоровчих установ загального та спеціального призначення зі стаціонарами, наркологічних диспансерів; спортивних споруд, садів, парків, садівницьких товариств; охоронних зон джерел водопостачання, водозабірних споруд та споруд водопровідної розподільної мережі.

Зазначені норми права вказують на те, що санітарно-захисні зони навколо певних об`єктів встановлюються з метою захисту населення від шкідливого впливу таких об`єктів.

Встановлення санітарно-захисних зон спрямоване на забезпечення якості навколишнього середовища, безпеки проживання на територіях навколо об`єктів, які є джерелами шкідливих факторів, а не на забезпечення діяльності таких об`єктів.

Отже, порушення порядку використання земель санітарно-захисних зон створює правові наслідки саме для користувачів таких земель та впливає на права й інтереси осіб, які перебувають на території санітарно-захисних зон.

Натомість порушення правового режиму земель санітарно-захисних зон іншими особами безпосередньо не впливає на права та інтереси підприємства, навколо якого встановлена відповідна зона, не створює для нього правових наслідків, не встановлює додаткових обов`язків чи обмежень у діяльності.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про те, що навіть у разі порушення Департаментом містобудування вимог ст. 114 Земельного кодексу України при видачі ТОВ "Літхоум Груп Україна" Містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, Товариство з обмеженою відповідальністю "Системні Технології України" не належить до кола осіб, які можуть вимагати усунення такого порушення в судовому порядку.

Суд звертає увагу на те, що положеннями ч. 1 ст. 411 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено здійснення державного архітектурно-будівельний нагляду сукупності заходів, спрямованих на дотримання уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності, вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час провадження ними містобудівної діяльності.

Такий нагляд, згідно з ч. 2 ст. 411 вказаного Закону, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, вчинених об`єктами нагляду, головні інспектори будівельного нагляду, відповідно до ч. 4 ст. 411 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», мають право, зокрема, видавати обов`язкові до виконання об`єктами нагляду приписи про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, скасовувати чи зупиняти дію рішень, прийнятих об`єктами нагляду відповідно до визначених цим Законом повноважень, які порушують вимоги містобудівного законодавства.

Отже, нагляд за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, у тому числі при видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, здійснюють спеціально визначені особи, які також наділені повноваженнями вживати заходів на усунення таких порушень.

Натомість Товариство з обмеженою відповідальністю "Системні Технології України" має право вимагати скасування Містобудівних умов та обмежень виключно з метою усунення порушення власних прав та інтересів, чого у даному випадку не встановлено.

Крім того, під час судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження інші доводи позивача у наявності яких останній вбачав порушення свого права та інтересу.

Ураховуючи, що доводи позивача про порушення його прав та інтересів під час видачі Містобудівних умов та обмежень не знайшли свого підтвердження, суд приходить до висновку про відсутність матеріально-правової заінтересованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Системні Технології України" у скасуванні містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва "Будівництво багатофункціонального комплексу на вул. Електриків у Оболонському районі м. Києва" (кадастровий номер - :78:167:0012) від 05.01.2021 №1, реєстраційний номер ЄДЕССБ MU01:5930-5421-4357-1817, що є підставою для відмови у задоволенні позову без дослідження правомірності чи неправомірності такого індивідуального акту.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою одержання рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.

В адміністративному судочинстві змагальність виявляється в тому, що дії суду залежать від вимог позивача та заперечень відповідача; суд вирішує справу в межах заявлених вимог та на підстав наданих йому доказів; особи, які беруть участь у справі, займають активне становище щодо інших учасників процесу та суду; кожна особа зобов`язана доказати факти, на які вона покликається; у разі невиконання процесуальних обов`язків або нездійснення процесуальних прав для особи настають небажані для неї правові наслідки.

Основний зміст принципу змагальності полягає у тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, на підставі своїх вимог або заперечень.

Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення прав, про які він стверджує є своєму позові.

Заперечення відповідача та третьої особи про відсутність порушень прав позивача у зв`язку з прийнятими містобудівних умов та обмежень були доведені під час розгляду справи, що не було спростовано позивачем.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.