Справа № 420/12178/24
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бжассо Н.В., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, за участю третьої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, за участю третьої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, за результатом розгляду якого, позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №20 від 20.10.2023 про відмову в призначення пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №20 від 23.11.2023 про відмову в призначення пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 09.02.1994 по 01.07.2002 (8 років 4 місяці 21 день) згідно з трудовою книжкою № НОМЕР_1 , виданою 22 липня 1980 року, та призначити ОСОБА_1 , пенсію за віком з 03 жовтня 2023 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне.

Позивач 16.10.2023 після досягнення 60-річного віку звернувся до територіального органу ПФУ із заявою за призначенням/ перерахунком пенсії. На момент звернення страховий стаж позивача перевищив 30 років, що давало підставу на одержання пенсії за віком. Трудовою книжкою підтверджується, що страховий стаж позивача станом на день звернення до територіальних органів ПФУ становив 21 рік 4 місяці 17 днів. 20 жовтня 2023 року Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії від 20.10.2023 № 20. Водночас позивач вжив заходів для одержання пенсії і повторно звернувся до територіального органу ПФУ із заявою від 20.11.2023 р. Однак рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 23.11.2023 № 20 у призначенні пенсії за віком позивачу було знову відмовлено. Такі дії відповідача позивач вважає протиправними, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 22.04.2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та від Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області надійшли відзиви на позов, відповідно до яких відповідачі заперечують проти задоволення позовних вимог, зазначаючи про відповідність оскаржуваних рішень нормам чинного законодавства.

В подальшому, представником позивача було надано відповідь на відзив, відповідно до якого вказано, що позивач вважає заперечення, викладені у відзиві, безпідставними, не підкріпленими належним правовим обґрунтуванням, та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Окрім того, ГУ ПФУ в Одеській області були подані пояснення, відповідно до яких третя особа заперечує щодо задоволення позовних та просить відмовити у задоволенні позову.

Суд розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

16.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся до органів ПФУ із заявою щодо призначення пенсії за віком.

Рішенням ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 20 від 20.10.2023 року відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком. Дата звернення до ПФУ 16.10.2023 р. Страховий стаж складає 24 роки 10 місяців 23 дні. Період роботи з 09.02.1994 по 01.07.2002 до страхового стажу не зараховано, оскільки на печатці при звільненні відсутній код підприємства.

20.11.2023 року ОСОБА_1 повторно звернувся до органів ПФУ із заявою щодо призначення пенсії за віком.

Рішенням ГУ ПФУ в Рівненській області від 23.11.2023 р. №20 відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком. Страховий стаж - 26 років 07 місяців 07 днів, а для визначення права на призначення пенсії 27 років 08 місяців 22 дні. Зазначено, що період роботи 09.02.1994 01.07.2022 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 22.07.1980 взято частково згідно архівної довідки про заробітну плату № В-727-/02-03 від 03.11.2023 по 15.03.1998.

Не погодившись із відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку позиціям сторін у цій справі, суд зазначає наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Щодо соціальних виплат стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте, якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Відповідно до вимог ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року №1788-XII (Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За змістом трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 щодо спірних періодів роботи позивача містяться наступні записи:

№ 15: 09.02.1994 р. прийнятий на роботу на посаду охоронця;

№16: 01.07.2022 р. звільнений з роботи згідно ст.. 38 КЗпП України.

Такий запис відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях №162 від 20.06.1974.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Крім того, відповідно до постанови КМУ від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка зазнала наслідків, а отже, й не може впливати на її особисті права (постанова Верховного Суду від 06.02.2018 № 677/277/17).

Враховуючи наведене суд задовольняє позов у частині скасування спірного рішення про відмову у призначенні пенсії.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області зарахувати до загального стажу періодів роботи та призначити пенсію за віком, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У справі, яка розглядається суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ в Рівненській області, рішенням якого позивачу відмовлено в призначенні пенсії.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо зарахування до страхового стажу періодів роботи та вирішення питання про призначення пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про перерахунок пенсії, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Рівненській області, у зв`язку із чим позов підлягає частковому задоволенню.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.05.2024 у справі №460/38580/22 та 24.05.2024 №460/17257/23 .

Суд констатує, що страховий стаж позивача не є обчисленим із урахуванням спірного стажу, а суд не може перебирати на себе функцію відповідачів та проводити його обчислення.

Оскільки до компетенції суду не належить здійснення призначення пенсії та первісного визначення права особи на призначення пенсії, а здійснюється лише контроль легальності рішень, дій або бездіяльності відповідача щодо вказаних питань, суд зобов`язує ГУ ПФУ в Рівненській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що належить задовольнити частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд зазначає, що за звернення до суду із зазначеним позовом позивач сплатив 1937,22 грн. судового збору, які мають бути стягнуті з відповідача на його користь.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 139, 205, 243, 245, 246, 255, 257- 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, за участю третьої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №20 від 20.10.2023 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №20 від 23.11.2023 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 09.02.1994 по 01.07.2002 (8 років 4 місяці 21 день) згідно з трудовою книжкою № НОМЕР_1 , виданою 22 липня 1980 року, та повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії від 16.10.2023 р. та від 20.11.2023 р. з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути солідарно з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1937,22 грн.

Відповідно до ст.255 КАС України, рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Згідно з ч.1 ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач-1 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Борисенка Олександра, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл.., 33028, ).

Відповідач-2 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (вул. Кобилянської Ольги, буд.1 / пл.. Центральна, буд. 3, м. Чернівці, Чернівецька обл.., 58002, ).

Третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, Одеська обл., 65012, ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 01.07.2024 року.

Суддя Н.В. Бжассо