Справа № 460/1677/24
Суддя: Н.С. Гудима
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2024 року м. Рівне №460/1677/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гудими Н.С. за участю секретаря судового засідання Таргоній К.Ю. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1 ,

третіх осіб на стороні позивача: представники не прибули,

відповідача: представник ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області треті особи на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14
доУправління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області
про визнання протиправним та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області звернулося до суду з позовом до Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області про визнання протиправним та скасування вимоги "Про усунення виявлених порушень законодавства" №131708-14/238-2024 від 22.01.2024.

Позовна заява обґрунтована тим, що за наслідками проведеної контролюючим органом ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області за період з 01.01.2021 по 30.06.2023 відповідачем пред`явлено оскаржувану вимогу про усунення порушень законодавства шляхом забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок зайвого нарахування та виплати доплати за вислугу років суддів місцевих загальних судів Рівненської області, які не здійснювали правосуддя в сумі 2553856,48 грн, з урахуванням норм, визначених статтями 130-136 Кодексу законів про працю України, відкоригування розрахунки на суми зайво перерахованого єдиного внеску на суму 545683,67 грн. Позивач вважає, що нарахування та виплата суддям доплати за вислугу років відповідає Рішенню Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, а висновки відповідача про завдання позивачем матеріальної шкоди державному бюджету на загальну суму 3099540,15 грн. не відповідають дійсності, тому спірна вимога є протиправною і такою, що підлягає скасуванню. За наведеного, просив позов задовольнити.

Ухвалою суду від 21.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче провадження у справі на 18.03.2024. Цією ж ухвалою залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

29.02.2024 на адресу суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач позовні вимоги не визнав. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, шо всупереч вимог ч.10 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» позивачем для 12 суддів 9 місцевих загальних судів Рівненської області, які не здійснювали правосуддя, зайво нараховано та виплачено доплату за вислугу років за період з 01.01.2021 по 30.06.2023 на загальну суму 2553856,48 грн та відповідно зайво нараховано та сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 545683,67 грн, чим завдано матеріальної шкоди (збитків) державному бюджету на загальну суму 3099540,15 грн. Вважає, що спірна вимога винесена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством, а тому є правомірною і скасуванню не підлягає. Крім того, стверджує, що вимога не може бути оскаржена в судовому порядку як самостійне рішення, оскільки воно не породжує безпосередньо права чи обов`язки для позивача, а заперечення проти вимог контролюючого органу підлягають розгляду в межах справи за зверненням органу державного фінансового контролю про стягнення збитків. За таких обставин, просив в задоволенні позову відмовити.

На адресу суду надійшли письмові пояснення третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , згідно з якими останні вважають, що дії ТУ ДСА України в Рівненській області щодо нарахування та виплати доплат до посадового окладу за вислугу років є повністю правомірними, а вимога «Про усунення виявлених порушень Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області від 22.01.2024 №131708-14/238-2024 є протиправною та підлягає скасуванню.

05.03.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач не погодився з доводами відповідача, заперечив проти аргументів останнього, наведеними у відзиві, та просив позов задовольнити з підстав, визначених у позові.

Цього ж дня на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач просив у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у відзиві.

Ухвалою суду від 07.03.2024 відмовлено у задоволенні заяви Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області про забезпечення позову у справі.

Протокольною ухвалою суду від 18.03.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 17.04.2024.

В судовому засіданні 17.04.2024 представники учасників справи надали вступні слова, згідно з якими присутні представник позивача та треті особи: ОСОБА_5 і ОСОБА_13 , просили позов задовольнити з підстав, викладених у позові, а відповідач просив у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

В судовому засіданні протокольною ухвалою судом оголошено перерву до 29.05.2024.

Разом з тим, попередньо погодивши з учасниками справи вказану дату, судом помилково не було враховано періоду перебування головуючого судді у відпустці, з огляду на що ухвалою суду від 24.05.2024 визначено іншу дату судового засідання для розгляду справи, а саме: 17.06.2024.

В судовому засіданні 17.06.2024 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, розглянувши заяви по суті, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, і які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В період з 29.09.2023 по 21.12.2023 (із зупиненням з 09.10.2023 по 11.10.2023, 16.10.2023, з 18.10.2023 по 03.11.2023, 06.11.2023, з 08.11.2023 по 09.11.2023, з 13.11.2023 по 29.11.2023) посадовими особами Управління Західного офісу Держаудитслужби у Рівненській області відповідно до пункту 8.17 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на IІІ квартал 2023 року (в частині інспектувань), пункту 5.1.6.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Західного офісу Держаудитслужби на ІІІ квартал, на підставі направлення на проведення ревізії від 28.09.2023 №367, проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області за період з 01.01.2021 по 30.06.2023, за результатами якої складено «Акт ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області за період з 01.01.2021 по 30.06.2023» від 22.12.2023 №13-17-08-06/21 (далі акт ревізії).

22.01.2024 на підставі висновків акта ревізії контролюючим органом позивачу пред`явлено вимогу «Про усунення порушень законодавства» №131708-14/238-2024 (далі вимога), що є обов`язковою для виконання, пунктом 1 якої встановлено, що в порушення вимог ч.10 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» для суддів місцевих загальних судів Рівненської області, які не здійснювали правосуддя, зайво нараховано та виплачено доплату за вислугу років за період з 01.01.2021 по 30.06.2023 на загальну суму 2553856,48 грн та, відповідно, зайво нараховано та сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 545683,67 грн, чим завдано матеріальної шкоди (збитків) державному бюджету на загальну суму 3099540,15 грн.

Цією ж вимогою зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області забезпечити відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок зайвого нарахування та виплати доплати за вислугу років суддів місцевих загальних судів Рівненської області, які не здійснювали правосуддя на суму 2553856,48 грн, з врахуванням норм, визначених статтями 130-136 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 №322-VII, відкоригувати розрахунки на суми зайво перерахованого єдиного внеску на суму 545683,67 грн.; опрацювати матеріали ревізії та вжити заходів щодо усунення виявлених порушень.

Вважаючи протиправною вказану вимогу від 22.01.2024, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 1 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні №2939-XII від 26.01.1993 (далі Закон №2939-XII) здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю). Орган державного фінансового контролю у своїй діяльності керується Конституцією України, Бюджетним кодексом України, цим Законом, іншими законодавчими актами, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

За правилами ст.2 Закону №2939-XII головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, в тому числі суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належить суб`єктам господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.

Порядок проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування установлюється Кабінетом Міністрів України.

Тобто, існує три форми фінансового контролю: фінансовий аудит (стаття 3 Закону №2939-XII); інспектування (стаття 4 Закону №2939-XII); перевірки державних закупівель (стаття 5 Закону №2939-XII).

Згідно з положеннями ст.4 Закону №2939-XII інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

На підконтрольних установах, щодо яких за відповідний період їх фінансово-господарської діяльності відповідно до цього Закону проведено державний фінансовий аудит, інспектування за ініціативою органу державного фінансового контролю не проводиться.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 №868 утворено Державну аудиторську службу України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, реорганізувавши Державну фінансову інспекцію шляхом перетворення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.022016 №43 затверджене Положення про Державну аудиторську службу України (далі Положення №43), відповідно до пункту 1 якого, Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення №43).

Відповідно до п.6 Положення №43 Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право, зокрема, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства.

Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право: у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку (підпункт 23 пункту 6 Положення №43).

За змістом ст.10 Закону №2939-XII органу державного фінансового контролю надається право, зокрема:

пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства (п.7);

звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (п.10);

при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (п.13).

Процедуру проведення інспектування в міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і у суб`єктів господарювання державного сектору економіки, в тому числі суб`єктів господарювання, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належать суб`єктам господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували в період, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), а на підставі рішення суду - в інших суб`єктів господарювання визначено Порядком проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №550 від 20.04.2006 (далі Порядок №550).

Відповідно до п.2 цього Порядку №550 інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

У пункті 3 Порядку №550 міститься визначення поняття: акт ревізії документ, який складається посадовими особами органу державного фінансового контролю, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід`ємною частиною акта.

Результати ревізії оформляються актом, який складається на паперовому носії державною мовою і повинен мати наскрізну нумерацію сторінок (пункт 35 Порядку №550).

За правилами пункту 46 Порядку №550, якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом державного фінансового контролю у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, та у разі надходження заперечень до нього - не пізніше ніж 10 робочих днів після надсилання висновків на такі заперечення об`єкту контролю надсилається вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Про усунення виявлених ревізією фактів порушення законодавства цей об`єкт контролю у строк, визначений вимогою про їх усунення, повинен інформувати відповідний орган державного фінансового контролю з поданням завірених копій первинних, розпорядчих та інших документів, що підтверджують усунення порушень.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що за результатами ревізії складається акт із зазначенням опису порушень, та в подальшому оформлюється обов`язкова до виконання вимога, яка спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства.

За своєю правовою суттю обов`язкова до виконання вимога є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке породжує правові наслідки для особи, щодо якої спрямована така вимога; зобов`язує підконтрольну установу вчиняти певні дії.

На переконання суду, обов`язкова до виконання вимога про усунення порушень є актом індивідуальної дії.

Так, відповідно до п.19 ч.4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

У даному випадку спірне рішення суб`єкта владних повноважень вимога, є правовим актом індивідуальної дії актом одноразового застосування норм права, дію якого поширено на конкретну особу (тобто є персоніфікованим) та має ряд ознак:

містить виражений правозастосовний характер;

містить чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти;

розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління;

чітка визначеність адресата конкретної особи;

виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

Таким чином, оскільки вимога є за своєю суттю рішенням суб`єкта владних повноважень актом індивідуальної дії, то позивач має право оскаржити таке рішення у судовому порядку.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ч.4 ст.242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Поняття цивільні права та обов`язки не можна розглядати лише у контексті національного законодавства держави-відповідача; це автономне поняття Конвенції. Стаття 6 § 1 Конвенції застосовується незалежно від статусу сторін, виду законодавства, яке встановлює визначення для терміну спір, а також органу влади, що має повноваження у даному питанні (Georgiadis v. Greece, (Георгіадіс проти Греції), § 34)

Застосування Статті 6 § 1 у цивільних правовідносинах, перш за все, залежить від наявності спору. По-друге, спір має стосуватися прав та обов`язків, які хоча б суперечливо, мають визнаватися національним законодавством. І нарешті ці права та обов`язки мають бути цивільними згідно із Конвенцією, хоча статтею 6 не передбачається їх особливий зміст у законодавстві держав-учасників Конвенції (James and others v. United Kingdom (Джеймс та інші проти Сполученого Королівства), § 81).

Терміну спір (французькою мовою contestation) необхідно надавати основного, а не формального значення (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium (Ле Комт, Ван Левен і Де Мейер проти Бельгії), § 45). Важливо також не звертати уваги на форму та мовні засоби, що використовуються, а спиратися на реалії події відповідно до обставин кожної справи (Gorou v. Greece (no. 2) [GC] (Гору проти Греції №2) [ВП], § 29; і Boulois v. Luxembourg (Boulois проти Люксембургу) [ВП], § 92). Стаття 6 не застосовується у провадженнях, у яких немає спору між сторонами, чи у односторонніх провадженнях, у яких немає двох сторін спору, та за відсутності прав, у якості предмету спору (Alaverdyan v. Armenia, (dйc.) (Алавердян проти Вірменії), § 35)

Коли існує спір стосовно цивільних прав та обов`язків, визначених за вищеперерахованими критеріями, Стаття 6 гарантує особі право подати на розгляд суду скаргу, що стосується її прав та обов`язків. Таким чином у статті представлено право на суд, разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле. До цього додаються гарантії статті 6 § 1 стосовно як організації та складу суду, так і розгляду справи. В загалом, ці права є складовими права на справедливий судовий розгляд (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), § 36).

З огляду на наведене, позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання протиправними та скасування певних положень обов`язкової до виконання вимоги контролюючого органу, оскільки остання має усі ознаки акта індивідуальної дії, породжує для заявника правові наслідки, стосується прав та обов`язків заявника.

Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Зміст зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції залежить від характеру поданої заявником скарги; ефективність засобу юридичного захисту у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (див. згадане вище рішення у справі Кудли, пп. 157-158; та рішення у справі Вассерман проти Росії (N 2) (Wasserman v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для розгляду заявленого спору в порядку адміністративного судочинства та вирішення такого спору по суті.

Щодо суті виявлених в ході ревізії та зафіксованих в оскаржуваній вимозі порушень, суд зазначає таке.

За змістом акту від 22.12.2023 ревізією встановлено, що протягом періоду з 01.01.2021 по 30.06.2023 у штаті Березнівського, Демидівського, Зарічненського, Здолбунівського, Корецького, Костопільського, Рокитнівського, Сарненського районних судів та Кузнецовського міського суду перебувало 9 суддів, які не здійснювали правосуддя через закінчення повноважень судді, яким нараховувалася та виплачувалася суддівська винагорода, що складалася з посадового окладу (30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року) та доплати за вислугу років. Повноваження вищевказаних суддів завершилися у період з 02.08.2021 по 30.06.2023. Крім того, у штаті Демидівського, Зарічненського, Корецького районних судів перебувало 3 судді, які не здійснювали правосуддя через закінчення повноважень судді у 2018 році, яким нараховувалася та виплачувалася суддівська винагорода, що складалася з посадового окладу (30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року) та доплати за вислугу років.

Згідно з висновками акту ревізії суддя, який не здійснює правосуддя має право отримувати доплати до посадового окладу за вислугу років у випадках: тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці (ч.10 ст.135 Закону №1402); у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (ч.1 ст.55 Закону №1402); у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації (ч.8 ст.56, ч.1,ч.2 ст.89 Закону №1402); неприйняття, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (ч.3 ст.82, ч.6, ч.7 ст.147 Закону №1402).

Така підстава як нездійснення правосуддя суддею, призначеного на посаду строком на п`ять років, у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено суддею, серед вищезазначених підстав за яких суддя, що не здійснює правосуддя, має право на отримання доплат до посадового окладу, відсутня.

У зв`язку з цим, в акті констатовано, що позивачем в порушення вимог ч.10 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» для суддів місцевих загальних судів Рівненської області, які не здійснювали правосуддя, зайво нарахована та виплачена доплата за вислугу років за період з 01.01.2021 по 30.06.2023 на загальну суму 2553856,48 грн та, відповідно, зайво нараховано та сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 545683,67 грн, чим завдано матеріальної шкоди державному бюджету на загальну суму 3099540,15 грн. Операції з нарахування доплати за вислугу років суддям в бухгалтерському обліку відображено в меморіальному ордері №5 «Зведення розрахункових відомостей із заробітної плати та стипендій» за січень-грудень 2021 року, січень-грудень 2022 року, січень-червень 2023 року за дебетом субрахунку 8011 «Витрати на оплату праці», кредитом субрахунку 6511 «Розрахунки із заробітної плати»; нарахування єдиного соціального внеску за дебетом субрахунку 8012 «Відрахування на соціальні заходи», кредитом субрахунку 6313 «Розрахунки із загальнообов`язкового державного соціального страхування».

З огляду на наведене, спірним в даному випадку є наявність у позивача правових підстав для нарахування та виплати зазначеним в акті суддям доплати за вислугу років у період, за який судді не здійснювали правосуддя через закінчення повноважень судді.

Судом встановлено, що наказом голови Демидівського районного суду від 29.10.2020 №12-к судді ОСОБА_7 встановлено доплату за вислугу років з 01.11.2020 у розмірі 30% посадового окладу.

Наказом голови Корецького районного суду від 31.07.2020 №4-K судді ОСОБА_11 встановлено доплату за вислугу років з 08.08.2020 у розмірі 30% посадового окладу.

Наказом Корецького районного суду №3-К від 12.11.2018 судді ОСОБА_8 встановлено доплату за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 11.10.2018 у розмірі 20% посадового окладу, наказом від 12.10.2023 №5-К - у розмірі 30% посадового окладу з 11.10.2023.

Наказом голови Здолбунівського районного суду від 20.11.2018 №3-K судді ОСОБА_14 встановлено доплату за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 11.10.2018 у розмірі 20% посадового окладу, наказом №4-К від 04.10.2023 з 11.10.2023 у розмірі 30% посадового окладу.

Наказом голови Костопільського районного суду від 12.11.2018 №54-K судді ОСОБА_5 встановлено доплату за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 07.10.2018 у розмірі 20% посадового окладу; наказом від 05.10.2023 №35-K у розмірі 30% посадового окладу.

Наказом голови Зарічненського районного суду від 17.12.2018 №53-K судді ОСОБА_10 встановлено доплату за вислугу років з 04.12.2018 у розмірі 20% посадового окладу, наказом від 15.01.2021 №4-K з 15.01.2021 у розмірі 30% посадового окладу.

Наказом голови Зарічненського районного суду від 14.11.2018 №48-K судді ОСОБА_3 встановлено доплату за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 12.10.2018 у розмірі 20% посадового окладу.

Наказом голови Рокитнівського районного суду від 23.11.2018 №3-K судді ОСОБА_4 встановлено доплату за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 23.11.2018 у розмірі 20% посадового окладу.

Наказом голови Сарненського районного суду від 19.11.2018 №5-K встановлено з 05.08.2018 доплату за вислугу років судді ОСОБА_9 у розмірі 20% посадового окладу, судді ОСОБА_12 з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 29.09.2018 у розмірі 20% посадового окладу.

Наказом голови Кузнецовського міського суду від 16.11.2018 №6-к судді ОСОБА_6 встановлено доплату за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 24.09.2018 у розмірі 20% посадового окладу.

Наказом голови Березнівського районного суду від 19.11.2018 №7-К судді ОСОБА_13 встановлено доплату за вислугу років з 05.08.2018 у розмірі 15% посадового окладу, з 13.10.2018 у розмірі 20% посадового окладу.

За правилами ч.1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02.06.2016 (далі,- Закон №1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

В силу вимог ч.5 ст. 135 Закону №1402-VIII cуддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

За правилами ч.10 ст.135 Закону №1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 (справа №1-7/2018(4062/15)) у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року №192-VIII, за яким суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, для цілей застосування окремих положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Конституційний Суд України вказав, що за змістом положення частини десятої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу. Цим положенням передбачено два винятки, коли суддя, який не здійснює правосуддя, отримує всі доплати до посадового окладу, - це тимчасова непрацездатність та перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці.

Законом №2453-VI у редакції Закону №192-VIII передбачено низку випадків, коли суддя не здійснює правосуддя.

Такими випадками, зокрема, є: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності (частина четверта статті 49); відрядження судді для роботи у Вищій раді юстиції, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України (частина четверта статті 54); обов`язкове проходження суддею підготовки у Національній школі суддів України (частина шоста статті 55, стаття 87); застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя (пункт 4 частини першої статті 97); неприйняття (несвоєчасне прийняття) відповідними державними органами рішення про звільнення судді з посади (відставку), переведення чи про його обрання безстроково (статті 76, 82, 112, 113, 114, 118, 120); перебування судді у щорічній оплачуваній чи додатковій оплачуваній відпустці (стаття 134).

Як зазначалось вище, Закон №2453-VI у редакції Закону №192-VIII втратив чинність на підставі Закону №1402-VIII (крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу ХII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402).

Поміж тим Закон №1402-VIII містить положення, які закріплюють аналогічні випадки, коли суддя не здійснює правосуддя (статті 49, 54, 55, 56, 82, 89, 109, 113, 116, 136, 147). Це, зокрема: тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя та позбавлення його права на отримання доплат до посадового окладу; відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України, за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України; у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, виявленням надмірного рівня судового навантаження у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами; обов`язкове проходження підготовки у Національній школі суддів України; неприйняття (несвоєчасне прийняття) відповідними державними органами рішення про його звільнення з посади (відставку); нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території. Крім того, суддя може не здійснювати правосуддя і з інших підстав, зокрема у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Конституційний Суд України звернув увагу на те, що питання отримання суддею винагороди до проходження ним кваліфікаційного оцінювання регулюється саме Законом №2453-VI у редакції Закону №192-VIII, а випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначаються Законом №1402-VIII.

Такі випадки поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, згідно із Законом №1402 нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (частина перша статті 55); з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України (частина восьма статті 56, частини перша, друга статті 89); з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина третя статті 82, частини шоста, сьома статті 147).

Питання оплати праці судді, зокрема отримання чи неотримання ним доплат до посадового окладу, в одних випадках нездійснення ним правосуддя законодавчо врегульовані, а саме: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя у випадку застосування до судді дисциплінарного стягнення, відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), Раді суддів України, а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України, мобілізація. Щодо інших випадків, коли суддя не здійснює правосуддя, зокрема з незалежних від нього причин або через обставини, що не обумовлені його поведінкою, відповідного законодавчого регулювання немає, а отже, за положенням частини десятої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII у таких випадках суддя не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Проте, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Конституційний Суд України зазначив, що конституційне закріплення гарантій незалежності суддів спрямоване на унеможливлення будь-яких спроб впливу на суддю. Такий вплив є неприпустимим з огляду на положення частини другої статті 126 Конституції України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 дійшов висновку, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону №192-VIII, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів.

Отже, положення ч.10 ст.133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII для цілей застосування окремих положень Закону №1402-VIII суперечить частинам 1, 2 ст.126 Конституції України.

З огляду на наведене, суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, які не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплати до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним судом України від 04.12.2018.

При цьому, суд звертає увагу, що положення ч.10 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII є тотожними за змістом положенням ч.10 ст.133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII, які Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 визнані неконституційними.

Разом з тим, Конституційний Суд України у пункті 7 Рішення від 08.06.2016 №1-8/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є "обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені" (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України).

З огляду на вищенаведене, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Висновок, сформований у пункті 7 рішення № 4-рп/2016, застосовується судом з урахуванням обставин справи та вимог статті 151-2 Конституції України.

У даній справі не є спірним питання, що судді, які зазначені в акті ревізії, у спірний період не здійснювали правосуддя з незалежних від них причин та обставин.

Як свідчать матеріали справи, 12 суддів місцевих загальних судів Рівненської області отримували доплати за вислугу років у періоди, коли вони не здійснювали правосуддя саме з незалежних від них причин та обставин, а тому, на переконання суду, нарахування і виплата позивачем таким суддям протягом спірного періоду доплати за вислугу років здійснена правомірно.

Крім того, нарахування і виплата доплати за вислугу років вказаним суддям здійснювалася позивачем на підставі наказів голів відповідних судів. Будь-яких доказів визнання протиправними та/або скасування таких наказів сторонами суду не надано, матеріали справи не містять і судом не здобуто.

Таким чином, встановлені обставини справи в їх сукупності дають суду підстави для висновку, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області, нараховуючи та виплачуючи суддям загальних місцевих судів Рівненської області доплати за вислугу років, діяло у відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 (справа №1-7/2018(4062/15)), на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством. Натомість, вимога "Про усунення виявлених порушень законодавства" №131708-14/238-2024 від 22.01.2024 не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України, є прийнятою відповідачем без урахуванням всіх обставин, що мають значення для її прийняття, а отже є необґрунтованою, протиправною, а тому підлягає скасуванню.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування своєї позиції та не довів правомірності прийнятого ним рішення у спірних правовідносинах, натомість доводи позивача відповідають обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального закону.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають до задоволення.

Зважаючи на положення ч.1 ст.139 КАС України на користь позивача слід стягнути судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області "Про усунення виявлених порушень законодавства" №131708-14/238-2024 від 22.01.2024.

Стягнути на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області за рахунок бюджетних асигнувань Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області судовий збір у розмірі 3028 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області (вул. Симона Петлюри, буд. 10,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 26259988)

Відповідач - Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області (вул. Міцкевича, 14,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 40913624)

Треті особи на стороні позивача:

ОСОБА_14 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

ОСОБА_13 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

ОСОБА_12 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 );

ОСОБА_11 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 );

ОСОБА_10 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 );

ОСОБА_9 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 );

ОСОБА_8 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_7 );

ОСОБА_7 ( АДРЕСА_6 , РИНОКПП НОМЕР_8 );

ОСОБА_6 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_9 );

ОСОБА_5 ( АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_10 )

ОСОБА_4 ( АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_11 );

ОСОБА_3 ( АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_12 ).

Повний текст рішення складений 01 липня 2024 року

Суддя Н.С. Гудима