Справа № 500/4831/23
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/4831/23 пров. № А/857/25187/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Кузьмича С.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційні скарги Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року (головуючий суддя: Мірінович У.А., місце ухвалення - м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

встановив:

ОСОБА_1 , 31.07.2023, через засоби поштового зв`язку, звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати дії Головного управління ДПС у Тернопільській області щодо нарахування ФОП ОСОБА_1 єдиного соціального внеску за період 2020 року неправомірними;

- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Тернопільській області № Ф-863-54У від 18.02.2021 на суму 38808,74 грн та зобов`язати відкликати її.

Обґрунтовує позов тим, що податковим органом винесено щодо позивачки вимогу від 02.07.2020 № Ф-863-54 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 30313,44 грн. Ця вимога винесена податковим органом з підстав виникнення у неї заборгованості зі сплати єдиного внеску за період з 2017 по 2019 року як у самозайнятої особи (фізичної особи-підприємця).

Не погодившись із вказаною вимогою, позивачка оскаржила її в судовому порядку та рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 у справі № 500/2032/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), - визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Тернопільській області від 02.07.2020 № Ф-863-54 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 30313,44 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 12.04.2021. Цим судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що вона не є страхувальником у розумінні Закону № 2464-VI, а отже у неї відсутній обов`язок щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Разом з тим, податковим органом 18.02.2021 сформовано нову вимогу по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від № Ф-863-54У на суму 38808,74 грн (з ознакою узгодженості), яку звернуто до примусового виконання до Тернопільського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Надалі, податковий орган листом від 07.07.2023 № 3833/5/19-00-13-03-13 повідомив відділ державної виконавчої служби у Тернопільській області про часткове скасування суми боргу з єдиного соціального внеску в розмірі 30313,14 грн, згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки), яка перебуває на примусовому виконанні по ФОП ОСОБА_1 . Позивачка зазначає, що вказаним листом також повідомлено, що станом на 05.07.2023 у інтегрованій картці платника податків, по коду класифікації доходів бюджету 71040000 у ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сума боргу по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування становить 8495,30 грн, та включає в себе квартальні нарахування за 4 кв. 2020 року 2200,00 грн, квартальні нарахування за 3 кв. 2020 року 3178,12 грн, квартальні нарахування за 2 кв. 2020 року 1039,06 грн, а також квартальні нарахування за 1 кв. 2020 року 2078,12 грн.

Однак, позивачка вважає, що проведенні їй нарахування згідно вимоги № Ф-863-54У від 18.02.2021 на суму 38808,74 грн не відповідають відомостям в інтегрованій картці платника податків та здійснені без врахування рішенням суду у справі № 500/2032/20 за її позовом податкового органу, яким визнано протиправною та скасовано вимогу від 02.07.2020 № Ф-863-54 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 30313,44 грн. Позивачка вказує, що вона не проживала в Україні ні в податкові періоди 2017, 2018, 2019 років, які досліджено в межах судової справи № 500/2032/20, ні в податкові періоди 2020 та 2021 років, нарахування по яких охоплено згідно вимоги № Ф-863-54У від 18.02.2021, з огляду на що вважає, що вона не є страхувальником у розумінні Закону № 2464-VI, а отже у неї відсутній обов`язок щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасованог вимогу Головного управління ДПС у Тернопільській області № Ф-863-54У від 18 лютого 2021 року про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 38808 (тридцять вісім тисяч вісімсот вісім) гривень 74 коп.

У задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління ДПС у Тернопільській області відкликати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-863-54У від 18 лютого 2021 року відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1073 грн 60 коп. сплаченого судового збору.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на те, що позивач продовжує перебувати на обліку в податковому органі як платник податків - самозайнята особа (фізична особа-підприємець). Отже, згідно вимог пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464, в редакції Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», у неї є обов`язок зі сплатити єдиного соціального внеску. Вказує, що вимога № Ф-863-54У від 18.02.2021 на суму 38808,74 грн не була оскаржена позивачем у передбачений законом строк, а тому вона стала узгодженою.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , згідно з інформацією, яка міститься в автоматизованій інформаційній системі податкового органу «Податковий блок», у розділі «Облік платників податків. Реєстраційні дані», у 17.10.1994 зареєстрована як фізична особа-підприємець (найменування та код ЄДРПОУ органу державної реєстрації відсутні), стан платника податків « 0 - платник податків за основним місцем обліку», 25.12.2003 взята на облік як платник єдиного внеску, основний вид діяльності - торгівля автомобілями та мотоциклами, їх технічне обслуговування та ремонт (код ВЕД 50) (арк. справи 58-61).

За даними інтегрованої картки платника податків (внесків) за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) станом на 30.06.2020 позивачу як фізичній особі-підприємцю здійснено нарахування єдиного внеску в розмірі мінімального страхового внеску, зокрема:

- станом на 09.02.2018 в сумі 8448,00 грн як фізичній особі-підприємцю за 2017 рік;

- станом на 19.04.2018 в сумі 2457,18 грн як фізичній особі-підприємцю за І квартал 2018 року;

- станом на 19.07.2018 в сумі 2457,18 грн як фізичній особі-підприємцю за II квартал 2018 року;

- станом на 19.10.2018 в сумі 2457,18 грн як фізичній особі-підприємцю за III квартал 2018 року;

- станом на 21.01.2019 в сумі 2457,18 грн як фізичній особі-підприємцю за IV квартал 2018 року;

- станом на 19.04.2019 в сумі 2754,18 грн як фізичній особі-підприємцю за І квартал 2019 року;

- станом на 19.07.2019 в сумі 2754,18 грн як фізичній особі-підприємцю за ІI квартал 2019 року;

- станом на 21.10.2019 в сумі 2754,18 грн як фізичній особі-підприємцю за III квартал 2019 року;

- станом на 20.01.2020 в сумі 2754,18 грн як фізичній особі-підприємцю за IV квартал 2019 року.

З урахуванням наведеного, заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску станом на 30.06.2020 склала 30313,44 грн, з них: 29293,44 грн - недоїмка (основний платіж) та 1020,00 грн - штрафні санкції.

Головним управлінням ДФС у Тернопільській області, на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, відповідно до статті 25 Закону № 2464-VI, сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-863-54 від 02.07.2020, згідно з якою за позивачем рахується сума боргу зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 30313,44 грн, з них: 29293,44 грн - недоїмка та 1020,00 грн - штрафні санкції. Не погоджуючись із вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 02.07.2020 № Ф-863-54, позивачка звернулась до суду із позовом про її скасування.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 у справі № 500/2032/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2021, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Тернопільській області від 02.07.2020 № Ф-863-54 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 30313,44 грн.

З долученої відповідачем до матеріалів справи інтегрованої картки платника податків (внесків) за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) за період з 21.04.2020 по 19.01.2021 (арк. справи 62) позивачці як фізичній особі-підприємцю проведено нарахування єдиного внеску в розмірі мінімального страхового внеску за неохоплені оскарженою в межах судової справи № 500/2032/20 вимогою періоди, а саме:

- станом на 21.04.2020 квартальні нарахування як фізичній особі-підприємцю за І квартал 2020 року 2078,12 грн;

- станом на 20.07.2020 квартальні нарахування як фізичній особі-підприємцю за ІІ квартал 2020 року 1039,06 грн;

- станом на 19.10.2020 квартальні нарахування як фізичній особі-підприємцю за ІІІ квартал 2020 року 3178,12 грн;

- станом на 19.01.2021 квартальні нарахування як фізичній особі-підприємцю за IV квартал 2020 року 2200,00 грн.

Станом на 18.02.2021 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області, на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, відповідно до статті 25 Закону № 2464-VI, сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-863-54 від 18.02.2021, згідно з якою за позивачкою рахується сума боргу зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 38808,74 грн, яка включає: 37788,74 грн - недоїмки та 1020,00 грн - штрафних санкції (арк. справи 36).

Не погоджуючись із вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2021 № Ф-863-54, позивач звернулась до суду із позовом про її скасування.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що відсутність у позивачки офіційного підтвердження статусу фізичної особи-підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному законом, та відсутність інформації про неї як фізичної особи-підприємця в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, виключає можливість формальної та фактичної участі позивачки у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Крім цього, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у разі набрання рішенням суду законної сили, вимога про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у Тернопільській області № Ф-863-54У від 18.02.2021 на суму 38808,74 грн буде відкликана в силу вимог закону, а тому позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають з підстав їх передчасності.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, позивачкою не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції, а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення суду у частині задоволення позову.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2020 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

За приписами ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Проаналізувавши вищенаведені норми права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у розглядуваних правовідносинах, спірним є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску, відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності.

Разом з тим, позивачка покликаєтеся на те, що до 03.03.2012 мала право перереєструватись, як фізична особа-підприємець, у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Однак, вказаних дій не вчинила, а тому дія свідоцтва про реєстрацію фізичною особою-підприємцем з 04.03.2012 вважалась недійсною, що у свою чергу виключає необхідність сплачувати єдиний соціальний внесок за спірний період.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що 03 березня 2011 року набрав чинності Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання (далі - Закон № 2390-VI), яким було внесено зміни до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі Закон № 755-IV).

Пунктами 2-4 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Разом з тим, пунктом 8 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року.

При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість, відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у постанові від 01.07.2020 у справі № 260/81/19 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, відповідно до якої, статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, а тому відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець 17.10.1994, тобто до 01 липня 2004 року.

Разом з тим, позивачка після 01 липня 2004 року не підтвердила свого бажання здійснювати підприємницьку діяльність, а тому вона не є платником єдиного соціального внеску в розумінні пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 у справі № 500/2032/20, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано вимогу від 02.07.2020 № Ф-863-54 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 30313,44 грн, яка увійшла в оскаржувану у розглядуваній справі вимогу ГУ ДПС у Тернопільській області № Ф-863-54У від 18.02.2021 винесену на суму 38808,74 грн, а тому правомірність нарахування недоїмки в сумі 30313,44, доказуванню, в силу ч. 4 ст. 78 КАС України, не підлягає.

Щодо нарахування позивачці суми недоїмки у розмірі 8495,30 грн, то суд апеляційної інстанції вважає, що відсутність офіційного підтвердження в позивачки статусу фізичної особи-підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, тобто виключає і можливість формальної та фактичної участі ОСОБА_1 у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску ГУ ДПС у Тернопільській області № Ф-863-54У від 18.02.2021 підлягає скасуванню в повному обсязі.

Таким чином, апеляційні скарги Головного управління ДПС у Тернопільській області не спростовують правильність доводів, якими мотивоване судове рішення, зводяться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року у справі № 500/4831/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді С. М. Кузьмич
В. В. Ніколін