Справа № 440/944/23
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 р. Справа № 440/944/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Любчич Л.В. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.08.2023, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, по справі № 440/944/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якій просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 24.05.2022 №85 щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку пенсії на підставі наданої довідки;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 17.05.2022 на підставі довідки про розмір заробітної плати.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.08.2023 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 24.05.2022 №85 щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку пенсії на підставі довідки ВАТ «Мегіонська ремонтно-експлуатаційна база річкового флоту" від 13.05.2022 №360/10 про стаж та заробітну плату ОСОБА_1 за період грудень 2001 року по травень 2008 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01 червня 2022 року на підставі довідки ВАТ «Мегіонська ремонтно-експлуатаційна база річкового флоту" від 13.05.2022 №360/10 про стаж та заробітну плату ОСОБА_1 за період грудень 2001 року по травень 2008 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, не погодившись з вищевказаним рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невідповідність висновків суду нормам матеріального права, просить рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.08.2023 по справі № 440/944/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскільки позивач у період з 2001 по 2008 роки працював на території російської федерації, у пенсійних органів України відсутні відомості про сплату страхових внесків, а відсутність відомостей про сплату страхових внесків не дає підстав для зарахування спірних періодів роботи під час визначення права на перерахунок пенсії. Крім того зазначає, що позивачем було порушено строк звернення до суду з позовом у ці справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення. Зазначає, що неможливість пенсійного органу здійснити перевірку наданих позивачем документів, в тому числі з підстав перебування архівних документів на території іншої держави, не може бути підставою для позбавлення позивача права на перерахунок пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області та отримує пенсію призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV.

17.05.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про перерахунок пенсії відповідно до Закону №1058-IV з урахуванням заробітної плати за період з 2001 по 2008 роки згідно довідки.

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

24 травня 2022 року Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області прийняло рішення №85 про відмову у перерахунку пенсії згідно закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Обґрунтуванням прийнятого рішення заначено, що ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії з урахуванням заробітної плати згідно наданої ним довідки за період з 2001 по 2008 роки, оскільки вона оформлена неналежним чином (відсутній штамп, дата реєстрації), а також відсутня інформація про сплату страхових внесків до пенсійного фонду російської федерації.

Вважаючи протиправними дії пенсійного органу щодо відмови у перерахунку пенсії з вищевказаних підстав, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на зарахування відомостей про відповідний заробіток на підставі довідки ВАТ «Мегіонська ремонтно-експлуатаційна база річкового флоту" від 13.05.2022 №360/10 про стаж та заробітну плату позивача за період грудень 2001 року по травень 2008 року.

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон № 1058-IV).

За змістом ч. 2 ст. 4 Закону № 1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання зарахування до пільгового стажу періодів роботи, набутих на території Російської Федерації, слід керуватися Угодою між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14 січня 1993 року та Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 6 Угоди «Про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення» від 13 березня 1992 року для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Частиною другою статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

У разі остаточного виїзду трудівника-мігранта зі Сторони працевлаштування роботодавець (наймач) видає йому довідку або інший документ, який містить відомості про тривалість роботи та заробітну плату щомісячно (ч. 3 цієї статті).

Зміст зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Згідно із статтею 2 Федерального Закону Російської Федерації № 173-ФЗ від 17.12.2001 «Про трудові пенсії в Російській Федерації», який застосовувався до 01 січня 2015 року, страховий стаж - та, що враховується при визначенні права на трудову пенсію, сумарна тривалість періодів роботи та (або) іншої діяльності, протягом якої сплачувались страхові внески до Пенсійного Фонду Російської Федерації, а також інші періоди, що зараховуються до страхового стажу.

Відповідно до частини першої статті 10 наведеного вище Федерального Закону № 173-ФЗ до страхового стажу включаються періоди роботи та (або) іншої діяльності, які виконувались на території Російської Федерації особами, вказаними в частині першій статті 3 даного Федерального закону, за умови, що за ці періоди сплачувались страхові внески до Пенсійного Фонду Російської Федерації.

При підрахунку страхового стажу періоди, що передбачені статтями 11 та 12 даного Федерального закону, до реєстрації громадянина як застрахованої особи відповідно до Федерального закону від 01.04.1996 № 27-ФЗ «Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування» підтверджуються на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку за вказаний період та (або) документів, що видаються роботодавцями або відповідними державними (муніципальними) органами в порядку, який встановлений законодавством Російської Федерації (частина перша статті 14 Федерального Закону № 173-ФЗ).

Згідно із частиною другою статті 14 Федерального Закону № 173-ФЗ при підрахунку страхового стажу періоди, що передбачені статтями 11 та 12 даного Федерального закону, після реєстрації громадянина як застрахованої особи відповідно до Федерального Закону від 1 квітня 1996 року № 27-ФЗ "Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування" підтверджуються на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку.

Майже аналогічні за змістом положення щодо визначення страхового стажу, періодів роботи та (або) іншої діяльності, що включаються до страхового стажу, та правил обчислення та порядку підтвердження страхового стажу містяться і у Законі України № 1058-IV.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За правовим регулюванням пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Колегія суддів зауважує, що період роботи позивача у ВАТ «Мегіонської ремонтно-експлуатаційної бази річного флоту» з грудня 2001 року по травень 2008 року підтверджується наданою ним трудовою книжкою.

Вказана трудова книжка містить записи про роботу в у ВАТ «Мегіонська ремонтно-експлуатаційна база річкового флоту", а саме, запис № 36 про прийняття на роботу з 03.12.2001 на посаду старшого механіка- судоремонтника, а запис №42 про звільнення останнього з роботи на вказаному підприємстві з 26.05.2008 за власним бажанням.

Зміст довідки ВАТ «Мегіонська ремонтно-експлуатаційна база річкового флоту" від 13.05.2022 №360/10 про стаж та заробітну плату ОСОБА_1 за період грудень 2001 року по травень 2008 року свідчить про відрахування із заробітної плати позивача страхових внесків до Пенсійного фонду Російської Федерації.

Будь-яких доказів, які б підтверджували несплату страхових внесків до пенсійних органів Російської Федерації, в тому числі з вини позивача, до суду надано не було.

Посилання пенсійного органу у спірному рішенні на неналежне оформлення довідки ВАТ «Мегіонська ремонтно-експлуатаційна база річкового флоту" від 13.05.2022 №360/10 з огляду на відсутність штампа та дати реєстрації, на переконання колегії суддів, не може слугувати підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії з урахуванням відомостей цієї довідки, так як певні недоліки в уточнюючих довідках не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи чи заробітної плати при призначенні пенсії. При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції на довідці наявний штамп підприємства з підписами посадових осіб, номер та дата реєстрації.

Так, Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а вказав на те, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Тому колегія суддів вважає необґрунтованими доводи пенсійного органу про те, що уточнююча довідка не відповідає вимогам чинного законодавства через те, що у ній відсутні штамп та дата реєстрації, адже таке не спростовує наявності у позивача права на зарахування стажу роботи та відомостей про відповідний заробіток при призначенні та обрахунку пенсії.

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на зарахування відомостей про відповідний заробіток на підставі довідки ВАТ «Мегіонська ремонтно-експлуатаційна база річкового флоту" від 13.05.2022 № 360/10 про стаж та заробітну плату ОСОБА_1 за період грудень 2001 року по травень 2008 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість здійснити перевірку достовірності даних, зазначених в довідці та факту сплати страхових внесків до Пенсійного Фонду РФ з огляду на вихід України з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" та зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01.12.2022 № 2783-IX, колегія суддів звертає увагу на те, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені, зокрема, у його трудовій книжці, довідках, виданих згідно Порядку № 637.

Відтак, відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей, зазначених у довідці, так само, як і звернутися з запитом щодо відрахування страхових внесків до Пенсійного Фонду до уповноважених органів РФ, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення. Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 05.12.2019 по справі № 423/1322/17.

Щодо посилань апелянта на вихід України з вищевказаних міжнародних угод колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до листа Міністерства закордонних справ України від 26.07.2023 № 72/14-612-87561 українська сторона 25 липня 2023 року зупинила дії Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів, вчиненої в місті Москва 15 квітня 1994 року та Протоколу про внесення змін і доповнень до Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15 квітня 1994 року, вчиненого 25 листопада 2005 року в м. Москва.

Зупинення Угод відбулося згідно Закону України від 29 червня 2023 року № 3192-IX та постанови Кабінету Міністрів України від 24 червня 2023 року № 639.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України від 29.06.2004 № 1906-IV «Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону № 1906-IV припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 23 Угоди між Урядом України і Урядом РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року у разі денонсації Угоди її положення залишаються чинними щодо трудових договорів (контрактів), укладених Працівниками з роботодавцями, до закінчення строку, на який вони були укладені.

Аналогічні положення містить ст. 18 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15 квітня 1994 року, згідно якої, у разі припинення дії цієї Угоди її положення залишаються чинними щодо трудових договорів (контрактів), укладених працівниками з роботодавцем (наймачем), до закінчення терміну, на який вони були укладені.

Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів зауважує, що вихід України з вищеназваних Угод не припиняє її зобов`язань щодо зарахування стажу, набутого на території іншої договірної Сторони, у період, коли відповідний міжнародний договір (Угода) був чинним.

Так, припинення дії міжнародного договору означає, що він втратив чинність у відносинах між його учасниками і перестав породжувати права та обов`язки між ними, однак спірні у цій справі правовідносини стосуються періоду роботи позивача на території РФ з грудня 2001 року по травень 2008 року, тобто до моменту виходу України з відповідних Угод.

Відтак, зобов`язання України щодо зарахування періодів роботи позивача у цій справі виникли в період чинності та в результаті виконання договору, тобто, до припинення його дії.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління судового збору колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно правила ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В частині доводів апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом у цій справі, колегія суддів зауважує, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.02.2023 у цій справі було визнано поважними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду з позовом у цій справі, та поновлено пропущений строк.

Поновлюючи позивачу строк звернення до суду, суд першої інстанції врахував пояснення позивача, що копію оскаржуваного рішення позивач отримав в серпні 2022 року через територіальний орган пенсійного фонду, та, що запровадження на території України воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією російської федерації перешкодило позивачу звернутися до суду із позовною заявою раніше.

Колегія суддів враховує, що запровадження в Україні свійського стану не є достатньої підставою для визнання поважними причин пропуску процесуальних строків, однак, враховуючи обставини даної справи, беручи до уваги відсутність доказів дати отримання позивачем спірного рішення пенсійного органу, ненадання таких доказів відповідачем, а також з огляду на нетривалість пропущеного строку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку суворе застосування строку без урахування обставин справи буде непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя.

При цьому, колегія суддів також зауважує, що наявність листа Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 25.05.2022 за вих. № 1600-0210-8/25987 не є доказом дати отримання позивачем оскаржуваного рішення, як про це вказує апелянт.

Відтак доводи апеляційної скарги про помилковість поновлення судом першої інстанції позивачу строку звернення до суду щ цим позовом не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що покладення судом першої інстанції на відповідача зобов`язання здійснити перерахунок пенсії з урахуванням спірної довідки від 13.05.2022 №360/10 є втручанням в дискреційні повноваження пенсійного органу, з огляду на наступне.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 08 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18 Верховний Суд сформулював такий висновок: у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Суд зазначив, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний підхід до вирішення питання про дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень застосовано Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.08.2023 по справі № 440/944/23, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи скаржника висновків колегії суддів не спростовують.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.08.2023 по справі № 440/944/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Л.В. Любчич С.П. Жигилій