Справа № 200/934/22
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2024-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2024 року Справа№200/934/22

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення) виклику сторін (письмове провадження) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (85302, Донецька обл., Покровський р-н, м. Покровськ, вул. Мандрика, буд. 7)

про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у частині нарахування та виплатити індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року (включно);

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 20000 грн. за час затримки розрахунку при звільненні у частині нарахування та виплатити індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року (включно).

Ухвалою суду від 24 січня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

23 лютого 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Законом України Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", згідно якого у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Президент України ОСОБА_2 постановив ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та триває на теперішній час.

Відповідно до наказу голови Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2022 №14/І-г Про запровадження особливого режиму роботи Донецького окружного адміністративного суду у вигляді дистанційної роботи запроваджено особливий режим роботи для суддів Донецького окружного адміністративного суду у вигляді дистанційної роботи з 26 лютого 2022 до закінчення воєнного стану, і до дня відновлення роботи суду у звичайному режимі.

11 березня 2022 року від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС Електронний суд надійшло клопотання про зупинення розгляду адміністративної справи, яка вмотивована введенням на території України воєнного стану та відсутністю у позивача у зв`язку з означеним в повній мірі реалізовувати свої процесуальні права.

11 липня 2022 року ухвалою суду клопотання відповідача про зупинення провадження в адміністративній справи задоволено та зупинено провадження в адміністративній справі № 200/15486/21 до припинення або скасування воєнного стану, витребувано у відповідача довідку про середній заробіток позивача, складені відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, а також витребувано письмові докази - довідку про середньоденний розмір грошового забезпечення позивача.

29 травня 2024 року від позивача до суду надійшло клопотання про поновлення провадження у справі № 200/934/22 у зв`язку з усуненням обставин, що раніше зумовили його зупинення та довідка про середньоденний розмір грошового забезпечення позивача.

07 червня 2024 ухвалою суду задоволено клопотання Головного управління Національної поліції в Донецькій області про поновлення провадження в адміністративній та поновлено провадження в адміністративній справі № 200/934/22.

24 червня 2024 року ухвалою суду витребувано у сторін докази на підтвердження виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 200/10912/21 року, а саме нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року (включно) (платіжне доручення, виписка з банківського рахунку із зазначенням призначення платежу тощо).

28 червня 2024 року від представника позивача до суду надійшла заява на виконання ухвали суду про витребування доказів, у якій останна зазначила, що відповідач у платіжному документі у межах справи №200/10912/21 призначення платежу щодо додаткової відпустки вказав помилково, а вірним є те, що виплата у розмірі 3324,54 грн є виконання рішення у справі №200/10912/21.

01 липня 2024 року від відповідача до суду надійшла заява на виконання ухвали суду про витребування доказів, у якій відповідач зазначив, що відповідачем в платіжці помилково зазначено призначення платежу «грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки згідно рішення суду по справі № 200/10912/21», тоді як вірно «індексація грошового забезпечення за період з листопада 2015 по жовтень 2017 згідно рішення суду у справі 200/10912/21».

Дослідивши матеріали адміністративного позову, відзиву на адміністративний позов та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про їх достатність для вирішення адміністративного спору.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування адміністративного позову представник позивача зазначив, що наказом ГУНП в Донецькій області від 20.07.2018 року № 296 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням з 23 липня 2018 року.

Згідно рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у справі №200/10912/21 було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення та зобов`язано його нарахувати та виплати кошти, які є складовою грошового забезпечення.

15 грудня 2021 року відповідач сплатив недонараховану індексацію грошового забезпечення на банківський рахунок позивача у розмірі 3 324,54 грн, що підтверджується платіжним дорученням банку.

Сторона позивача вважає, що у зв`язку із викладеним, на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України, відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з наступного розрахунку: загальний розмір належних позивачеві при звільнені виплат сума складала 10355,07 грн (7030,53+3324,54); 7030,53 грн було сплачено відповідачем грошового забезпечення 23.07.2018 року (67,89%), що підтверджується довідкою від 16.12.2019 №890; 3324,54 грн було сплачено відповідачем компенсацію за додаткову відпустку відповідно рішення суду від 03.12.21р. (32,11%); за період з 23.07.2018р. по 15.12.2021 року розмір середнього заробітку складає 391350,54 грн, (315,86 грн х 1239 днів прострочення); виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить розмір 125662,66 гривень як (32,11% від 391350,54 грн).

Виходячи з принципу справедливості позивач вважає, що порушене право може бути відновлено стягненням суми з відповідача у розмірі 20000,00 грн.

Відповідач Головне управління Національної поліції в Донецькій області (85302, Донецька обл., Покровський р-н, м. Покровськ, вул. Мандрика, буд. 7, ).

Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що нормативно-правовими актами в сфері виплати грошового забезпечення поліцейським не передбачено виплату грошового забезпечення за час затримки розрахунку, отже ГУНП в Донецькій області позбавлене можливості самостійно нараховувати та здійснювати зазначені виплати, що не може визнаватися протиправною бездіяльністю, відсутність у певний період норми права, що встановлює обов`язок органу поліції сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також відсутність повноважень щодо самостійного врегулювання спору, повністю виключає вину відповідача.

Також відповідач зазначив, що позивачем необґрунтовано включено до періоду затримки день звільнення зі служби в поліції (23.07.2018), оскільки період затримки визначається з дня, наступного за останнім робочим днем днем повного розрахунку, також, 15.12.2021 (день перерахування Головним управлінням грошових коштів), не може бути включеним до вищезазначеного періоду.

З-поміж іншого відповідач зазначив, що Донецьким окружним адміністративним судом відкрито провадження у адміністративній справі № 200/19262/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення на користь з ГУНП в Донецькій області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 23.07.2018 до 22.11.2021 в розмірі 30000,00 грн. Незважаючи на те, що підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем у цій справі та справі №200/19262/21 зазначені різні, періоди затримки (з 23.07.2018 до 22.11.2021 - у справі № 200/19262/21 та з 23.07.2018 до 15.12.2021- в цій справі) майже тотожні, що ставить під сумнів приведений позивачем розрахунок суми, заявленої до стягнення, оскільки в ньому не враховано частку грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки як УБД, отриманої позивачем в розмірі 8711,53 грн. Так, при врахуванні вищезазначеної суми (8711,53 грн) у загальному розмірі належних до виплати при звільненні позивача сум, частка індексації грошового забезпечення, сплачена позивачу за рішенням суду, буде складати не 32,11 %, а 17,44 %, що майже у два рази менше, ніж заявлено позивачем.

Дослідивши доводи сторін та надані ними докази суд установив наступне.

На виконання ухвали суду відповідачем надано довідку від 27.05.2024 року № 313, згідно якої середньоденне грошове забезпечення позивача з урахуванням останніх двох місяців, що передували звільненню (травень-червень 2018 року), складає 383,08 грн.

Згідно Витягу з наказу начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 20.07.2018 року № 296 о/с, відповідно до розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 - старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Приморського відділення поліції Центрального відділу поліції з 23 липня 2018 року.

За даними Комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», суд встановив, що 03 листопада 2021 року рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/10912/21 року задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року (включно); зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року (включно).

Згідно платіжного доручення від 15.12.2021 року № 9756 (дата валютування 16.12.2021) на банківський рахунок позивача перераховано 3324,54 грн, призначення платежу «Гр. компен. за невик. дні дод. відпустки зг. ріш. суду. №200/10912/21 від 03.12.21. за 12.2021р. на кор. ОСОБА_1 ».

За даними Комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», суд встановив, що 18 жовтня 2021 року постановою Першого апеляційного адміністративного суду у справі № 200/2484/20-а року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року задоволено: рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 р. у справі № 200/2484/20-а скасовано; прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустку, як учаснику бойових дій, за період 2017-2018 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 20 липня 2018 року; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити грошову компенсацію ОСОБА_1 за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2018 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 20 липня 2018 року.

Поряд із цим, за даними Комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», суд встановив, що 07 жовтня 2022 року рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/19262/21 року задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у частині компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 24.07.2018 по 22.11.2021 року включно; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 30000 грн. за час затримки розрахунку при звільненні у частині компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період з 24.07.2018 по 22.11.2021.

З письмових пояснень сторін, наданих на виконання ухвали суду про витребування доказів від 24.06.2024 року, суд установив, що у платіжному дорученні від 15.12.2021 року № 9756 невірно зазначено призначення платежу «грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки згідно рішення суду по справі № 200/10912/21», тоді як вірно «індексація грошового забезпечення за період з листопада 2015 по жовтень 2017 згідно рішення суду у справі 200/10912/21».

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, факт затримки розрахунку при звільненні позивача, а також тривалість цього періоду підтверджуються відповідачем та відповідними доказами, тому встановлені обставини справи не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Щодо права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону № 580-VIII, проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 94 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання (ч. 1).

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України (ч. 2).

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських затверджено Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі Порядок № 260).

Оскільки положення спеціального законодавства, зокрема Закону № 580-VIII та Порядку № 260, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні зі служби в поліції, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, то суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення КЗпП (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 30.01.2019 у справі № 806/2164/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Приписами ч.1 ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 викладено правовий висновок, згідно якого «Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні статті 117 КЗпП України в редакції до 19 липня 2022 року, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні».

Поряд з цим, Верховний Суд звернув увагу, що указаний підхід Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду до застосування статті 117 КЗпП України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, чинному на теперішній час та зазначив, що «відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні».

Ураховуючи викладене, Верховний Суд виснував, що стягнення середнього заробітку у такому випадку умовно слід поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього:

- період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату;

- період з 19 липня 2022 до дати остаточного розрахунку регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

З урахуванням наведеної позиції Верховного Суду до спірного періоду затримки розрахунку при звільненні слід застосувати приписи ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року.

Для обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 77 Закону № 580-VIII, днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Відтак, судом установлено, що період затримки розрахунку при звільненні становить з 24.07.2018 року по 14.12.2021 року.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, у якій Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум, зменшується відповідно і розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у вказаній постанові дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічний метод обчислення належного до виплати розміру середнього заробітку висловлено Верховним Судом також у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 340/1405/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 200/5415/20-а, від 05 жовтня 2022 року у справі № 640/17872/19, від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 807/1525/16, від 11 лютого 2021 року у справі № 160/13220/19 та від 22 липня 2021 року у справі № 200/5764/20, та інших.

У постанові Верховного Суду від 29.02.2024 року у справі № 460/42448/22 суд висловив позицію, що висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, які, в свою чергу, визначали необхідність встановлення співмірності безпосередньо між сумою невиплачених при звільненні коштів та сумою середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні, розміру можливих майнових втрат працівника, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, а також передбачали можливість суду визначити суму середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні на власний розсуд, виходячи зі засад справедливості та пропорційності, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у повній мірі, тому слід враховувати висновки Верховного Суду, висловлені у справах №480/3105/19, №520/899/21, №420/20192/21, №560/13719, у яких визначено чітку формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

Відтак, судом визначено, що період затримки розрахунку з 24.07.2018 року (день наступний за днем звільнення) по 14.12.2021 року (останній день перед виплатою боргу) становить 1181 календарних днів, що не відповідає розрахунку періоду наведеного стороною позивача.

Середньоденний розмір грошового забезпечення 383,08 грн, згідно довідки відповідача від 27.05.2024 року № 313.

Розрахункова сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 452417,48 грн (1181 днів х 383,08 грн).

Водночас, згідно довідки відповідача від 30.11.2021 року № 1753 позивачу у липні 2018 року (місяць звільнення) виплачено 7030,53 грн, що підтверджується стороною позивача у позовній заяві.

З матеріалів адміністративної справи суд встановив, що невиплачена відповідачем при звільненні позивача сума грошового забезпечення склала 3324,54 грн.

Слід також урахувати, що постановою Першого апеляційного адміністративного суду у справі № 200/2484/20-а зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити грошову компенсацію ОСОБА_1 за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2018 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення - 20 липня 2018 року.

З рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2022 року у справі № 200/19262/21 суд установив, що на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду у справі № 200/2484/20-а позивачу нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8711,53 грн, яка також підлягала виплаті у день звільнення.

Отже, відповідач при звільненні повинен був виплатити позивачу 19066,60 грн (7030,53 грн + 3324,54 грн + 8711,53 грн).

Частка суми грошової компенсації за невиплачену індексацію грошового забезпечення пропорційно становить 17,44 % (3324,54 грн / 19066,60 грн х 100%) від загальної суми грошового забезпечення, що підлягала виплаті.

Розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.07.2018 року по 14.12.2021 року становить: 452417,48 грн, отже 17,44 % від цієї суми 78901,67 грн (452417,48 грн х 0,1744).

Аналогічний алгоритм розрахунку наведено у постанові Верховного Суду від 08.02.2024 року у справі № 560/3971/19.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

В постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду сформулював концепцію «ефективного правосуддя» в контексті вибору ефективного способу захисту порушеного права, та зазначив, що «КАС України орієнтує відповідачів (суб`єктів владних повноважень) забезпечувати ефективний захист прав і свобод до моменту ініціювання особою судового провадження, так відповідно до частини другої статті 17 КАС України особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову […].

Ефективно працююча система суб`єктів владних повноважень (головним чином, органів виконавчої гілки влади та органів місцевого самоврядування) є тим механізмом, який ефективно захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, що мінімізує можливість виникнення спорів у публічно-правовій сфері та, відповідно, робить непотрібним звернення до адміністративного суду; частина друга статті 2 КАС України орієнтує відповідачів (суб`єктів владних повноважень) забезпечувати ефективний захист та зобов`язує, у разі порушення таких прав, свобод чи інтересів, поновити їх до моменту ініціювання особою судового провадження.

При цьому адміністративний суд, зберігаючи самостійність і незалежність, діє не відособлено, а разом із законодавчою та виконавчою гілкою влади, які приймають власні рішення (обов`язкові до виконання), а також володіють гарантованою Конституцією України власною незалежністю та компетентністю[…].

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам».

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про ефективність обраного позивачем способу захисту.

Поряд з цим, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Позивачем заявлено вимоги щодо присудження середнього заробітку у розмірі 20000,00 грн і ця сума у повній мірі охоплюється розрахунком здійсненим судом, ураховуючи викладене, суд дійшов висновку у цій справі підлягає застосуванню позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 20 липня 2023 року у справі № 200/18480/21, у якій Верховний Суд з урахуванням принципів співмірності і пропорційності, а також необхідністю зменшення розміру середнього заробітку, за аналогічних обставин погодив висновок суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, суд дійшов висновку про визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000,00 грн.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову в межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до підп. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України, загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Відповідно до підп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, потрібного наголосити, що суд не вирішує питання про утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а.

При відкритті провадження в адміністративній справі суд дійшов висновку, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

У відповідності до ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Ураховуючи викладене, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (85302, Донецька область, Покровський р-н, м. Покровськ, вул. Мандрика, буд. 7, ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині нарахування та виплатити індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в частині нарахування та виплатити індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року у розмірі 20 000 (Двадцять тисяч) грн 00 коп.

Повний текст рішення складено та підписано 02 липня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко