Справа № 320/38269/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2024 року № 320/38269/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом приватного виконавця виконавчого округу Київської області ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся приватний виконавець виконавчого округу Київської області ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, приватний виконавець ОСОБА_1.) з позовом до Міністерства юстиції України (далі по тексту також відповідач, Мін`юст), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Мін`юсту про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1. та наказ Мін`юсту №696/7 від 23.03.2023, яким введено в дію відповідне рішення і застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця на один місяць.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що 23.03.2023 відповідачем видано спірний наказ №696/7 про зупинення діяльності приватного нотаріуса ОСОБА_1. строком на 1 місяць на підставі подання Мін`юсту №29195/20.5.1/33-23 від 10.03.2023.

Позивач вважає протиправним зупинення його діяльності за передачу ним 29.09.2022, 05.10.2022 та 11.10.2022 виконавчих проваджень іншому приватному виконавцю в період, коли діяльність позивача не була зупинена, та стверджує, що передача виконавчих проваджень приватному виконавцю ОСОБА_7. була пов`язана з виконанням умов договору №2 від 24.12.2021 про заміщення приватного виконавця ОСОБА_1. приватним виконавцем ОСОБА_7., укладеного на час зупинення діяльності позивача. Позивач пояснив, що з початком повномасштабної війни передача виконавчих проваджень ускладнилась, зокрема, і у зв`язку з тим, що його офіс у м. Ірпінь було знищено в ході ведення бойових дій. Крім того, було призупинено доступ приватних виконавців до АСВП, що спричинило розтягування у часі передачі позивачем виконавчих проваджень.

Крім того, позивач зазначив, що позапланову перевірку було призначено Мін`юстом у зв`язку з виявленням при наданні відповіді на адвокатський запит, адресований відповідачу, відомостей, які можуть свідчити про порушення в діях позивача. При цьому, жодної скарги на дії позивача до Мін`юсту не надходило, думка стягувачів у виконавчих провадженнях, які передавались позивачем 29.09.2022, 05.10.2022 та 11.10.2022, не досліджено та відповідачем самостійно визначено, що така передача не відповідає волі стягувачів.

Позивач вказує на відсутність у спірному наказі конкретного змісту дисциплінарного проступку, недослідження питання, чи дійсно передача виконавчих проваджень суперечить волі стягувачів, не встановлено жодних негативних наслідків від передачі виконавчих проваджень та не наведено причинно-наслідкового зв`язку між діями позивача та будь-якими негативними наслідками для учасників правовідносин чи сторін виконавчих проваджень. Як наслідок, відповідачем не обґрунтовано «грубість» порушення в оскаржуваному наказі та застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності на 1 місяць.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що проведення перевірки на підставі системи не ставиться у залежність від наявності звернень учасників виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця.

Відповідач пояснив, що під час здійснення перевірки встановлено, що позивачем було винесено постанови про передачу виконавчих проваджень у період, коли його діяльність як приватного виконавця зупинена не була. В свою чергу, положеннями законодавства чітко визначено підстави для передачі виконавчих проваджень та зазначено, що заміщення приватного виконавця припиняється в день поновлення ним діяльності. Водночас, незважаючи на те, що діяльність приватного виконавця ОСОБА_1. станом на дати винесення ним постанов про передачу виконавчих проваджень не була зупинена, ним були винесені постанови про передачу виконавчих проваджень №№ НОМЕР_1 НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5,НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13 іншому приватному виконавцю. Означені обставини, на переконання відповідача, свідчать про порушення ним принципу диспозитивності під час здійснення діяльності приватного виконавця, що призвело до винесення спірного рішення.

Відповідач зазначив, що в умовах воєнного стану зупинення діяльності приватного виконавця строком на 1 місяць не є видом дисциплінарного стягнення за вчинення дисциплінарного проступку, а є заходом впливу, що застосовується до приватного виконавця під час дії воєнного стану у разі виявлення ознак грубого порушення вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків.

Крім того, на думку відповідача, наявні підстави для залишення позовної заяви без руху, оскільки предметом позову є наказ Мін`юсту від 23.03.2023 №696/7 «Про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1., у той час як позовна заява підписана адвокатом Коваль Р.О. як представником приватного виконавця ОСОБА_7., який не має відношення до оскаржуваного наказу.

Відповідно до положень частини другої, шостої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява подається в письмовій формі позивачем або особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Якщо позовна заява подається представником, то у ній додатково зазначаються відомості, визначені у пункті 2 частини п`ятої цієї статті стосовно представника (повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету).

Відповідно до частини четвертої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: довіреністю; ордером, виданим відповідно до Закону України №Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».

Дослідивши матеріали адміністративної справи, судом встановлено, в адміністративному позові, поданому представником позивача - адвокатом Ковалем Ростиславом Олександровичем, додатково зазначено відомості, визначені у пункті 2 частини п`ятої статті 160 КАС України стосовно представника. Крім того до позовної заяви долучено ордер серії АІ №1183902 від 20.06.2023 про надання правничої (правової) допомоги приватному виконавцю ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, №138 від 28.11.2022 у Київському окружному адміністративному суді, Шостому апеляційному адміністративному суді, Касаційному адміністративному суді адвокатом Ковалем Р.О.

В свою чергу, на сторінці 8 адміністративного позову зазначено, що адвокат Коваль Р.О. є представником приватного виконавця ОСОБА_7., однак наведене само по собі не свідчить про невідповідність позовної заяви процесуальним вимогам КАС України.

Враховуючи зазначення в адміністративному позові відомостей, визначених у пункті 2 частини п`ятої статті 160 КАС України стосовно представника позивача - адвоката Коваля Р.О., наявність ордеру, виписаного означеним адвокатом на представництвом інтересів приватного виконавця ОСОБА_1., у суду наявні підстави вважати про допущення технічної описки представником позивача - адвокатом Ковалем Р.О. при формуванні позовної заяви в частині зазначення, що адвокат Коваль Р.О. є представником приватного виконавця ОСОБА_7. в межах означеного спору.

Таким чином, доводи відповідача про наявність підстав для залишення позовної заяви без руху не знайшли свого документального та нормативного підтвердження.

Відповідачем подано заяву про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін за правилами загального позовного провадження, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, які мотивовані вагомим значенням для сторін.

Розглянувши вказану заяву, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»;

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо:

1) прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище;

2) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію;

3) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг;

4) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців;

5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію;

6) оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

7) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження;

8) типові справи;

9) оскарження нормативно-правових актів, які відтворюють зміст або прийняті на виконання нормативно-правового акта, визнаного судом протиправним і нечинним повністю або в окремій його частині;

10) інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження;

11) перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Отже, частиною четвертою вищевказаної статті імперативно визначено категорії справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження.

Із положеннями наведеної правової норми процесуального закону перекликаються й приписи частини четвертої статті 257 КАС України, яка відносить справи в аналогічних спорах до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Частина ж друга статті 257 КАС України визначає, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Предметом позову у даній справі є оскарження наказу Мін`юсту про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1.

Оскільки дана справа не віднесена до імперативно визначеного переліку справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, процесуальні перешкоди для розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження відсутні.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.07.2021 у справі №340/1901/20, від 28.07.2021 у справі №160/6740/20, від 22.07.2021 у справі №460/6542/20, від 29.07.2021 у справі №340/1727/20, від 05.08.2021 у справі №200/5490/20-а, від 23.06.2021 у справі №520/13014/2020 та багатьох інших.

Також суд зазначає, що оцінити значення справи для сторін і значний суспільний інтерес має суд в рамках конкретних правовідносин, з яких виник спір. Це означає, що вказані підстави (для розгляду справи за правилами загального позовного провадження) повинні мати своєрідне конкретизоване пояснення у вимірі певної справи; посилання на ці підстави безвідносно до конкретних фактичних підстав не достатньо для того, щоб вимагати розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в численних постановах, зокрема, від 26.05.2022 у справі №640/594/20, від 22.10.2021у справі № 200/6491/20-а, від 07.10.2021 у справі № 640/23517/20, від 05.10.2021 у справі № 640/23385/20, від 05.08.2021 у справі № 200/5490/20-а, від 22.07.2021 у справі № 460/6542/20, від 23.06.2021 у справі № 520/13014/2020 тощо.

При цьому суд зауважує, що лише посилання на наявність у учасника процесу бажання щодо здійснення розгляду справи за правилами загального, а не спрощеного, позовного провадження не є достатньою підставою для задоволення відповідного клопотання, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, як і не вимагають обов`язкового розгляду справи саме за правилами загального позовного провадження лише з урахуванням викладеного волевиявлення учасника процесу про це. У протилежному випадку суди б мусили розглядати в обов`язковому порядку у судових засіданнях за правилами загального позовного провадження усі справи, в яких учасником процесу повідомлено про особливу важливість для нього такої справи, що зводило б нанівець власну оцінку судом обставин справи через призму необхідності чи доцільності проведення судового засідання, та нівелювало б практичну ефективність інституту спрощеного провадження в принципі. В умовах надмірного навантаження судів справами такий алгоритм дій явно б не сприяв процесуальній економії. Обставини даної справи, на переконання суду, не потребують для встановлення об`єктивної істини ані обов`язкового проведення судового засідання, ані здійснення трансформації форми адміністративного судочинства зі спрощеного у загальне позовне провадження, оскільки повний та всебічний розгляд справи є загальною процесуальною вимогою для кожного судового провадження, незалежно від його форми або того, проводиться судове засідання у справі чи ні. Крім того, суд зауважує, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання не позбавляє учасника процесу можливості надати будь-які докази чи письмові документи чи надати пояснення, виклавши їх у письмовій формі.

Також суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі Ахеп v. Germany, заява №8273/78, рішення від 25.04.2002 року , заява №64336/01). Так, y випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (не в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

При цьому, положення Кодексу адміністративного судочинства України гарантують права учасників справи безпосередньо знайомитись з матеріалами справи, зокрема і з аргументами іншої сторони та інших учасників та реагувати на ці аргументи відповідно до процесуального законодавства.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 є приватним виконавцем виконавчого округу Київського області, інформація про якого внесена до реєстру 17.08.2017.

10 березня 2023 року Мін`юстом складено подання №29195/20.5.1/33-23 про зупинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Київської області ОСОБА_1 (далі по тексту також - Подання) до Дисциплінарної комісії приватних виконавців з проханням погодити Подання про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1. строком на один місяць на підставі підпункту 4 пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі по тексту також Закон № 1403-VIII).

У Поданні викладено висновок, відповідно до змісту якого «…порушення приватним виконавцем принципу диспозитивності діяльності приватного виконавця, закріпленого пунктом 6 частини першої статті 4 Закону № 1403-VIII, а також засад диспозитивності виконавчого провадження, визначених пунктом 4 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII. Зазначене має ознаки грубого порушення приватним виконавцем законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання професійних обов`язків…».

У зв`язку з погодженням означеного Подання Головою, заступником Голови, секретарем та членами Дисциплінарної комісії приватних виконавців наказом Мін`юсту від 23.03.2023 №696/7 зупинено діяльність приватного виконавця ОСОБА_1. строком на один місяць.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем Подання та наказу, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII (далі по тексту - Закон № 1403-VIII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону № 1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Згідно з частинами першою, другою статі 23 Закону № 1403-VIII Міністерство юстиції України забезпечує ведення Єдиного реєстру приватних виконавців України.

У Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про: 1) прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) приватного виконавця; 2) дату рішення Кваліфікаційної комісії про надання права на здійснення діяльності приватного виконавця; 3) номер посвідчення; 4) виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність; 5) офіс приватного виконавця; 6) реквізити договору страхування цивільно-правової відповідальності приватного виконавця, строк дії договору, відомості про страховика та страхову суму; 7) зупинення діяльності приватного виконавця; 8) дату та номер рішення про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності та вид дисциплінарного стягнення; 9) дату та номер рішення Дисциплінарної комісії про припинення діяльності; 10) прізвище, ім`я та по батькові помічників приватного виконавця (у разі їх наявності).

Статтею 37 Закону № 1403-VIII обумовлено, що приватний виконавець несе за свої рішення, дії чи бездіяльність та завдану третім особам шкоду цивільно-правову, адміністративну чи кримінальну відповідальність у порядку та обсягах, установлених законом, а також дисциплінарну відповідальність у порядку, встановленому цим Законом.

Контроль за діяльністю приватного виконавця відповідно до частини першої статті 34 Закону № 1403-VIII здійснюється Міністерством юстиції України шляхом проведення планових і позапланових перевірок у порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Частиною третьою, четвертою та сьомою статті 34 Закону № 1403-VIII передбачено, що позапланові перевірки проводяться на підставі: 1) заяви приватного виконавця про проведення перевірки; 2) письмових звернень учасників виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця; 3) неподання приватним виконавцем у встановлені строки звітності чи іншої інформації та/або подання недостовірної інформації.

Під час проведення позапланових перевірок з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення таких перевірок. Повторна перевірка з питань, що вже були предметом перевірки, не допускається, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі виявлення під час здійснення перевірок ознак дисциплінарного проступку приватного виконавця Міністерство юстиції України вносить вмотивоване подання до Дисциплінарної комісії про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.

Позапланові перевірки відповідно до положень частини третьої статті 34 Закону № 1403-VIII проводяться на підставі: заяви приватного виконавця про проведення перевірки; письмових звернень учасників виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця; неподання приватним виконавцем у встановлені строки звітності чи іншої інформації та/або подання недостовірної інформації.

Статтею 39 Закону № 1403-VIII передбачено, що дисциплінарна комісія приватних виконавців (далі - Дисциплінарна комісія) утворюється при Міністерстві юстиції України для розгляду питань притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків.

До складу Дисциплінарної комісії входять дев`ять членів, по чотири члени із яких призначаються Міністерством юстиції України, у тому числі Міністр або заступник Міністра, та з`їздом приватних виконавців України, один член призначається Радою суддів України. Зазначені органи мають право призначати до складу Дисциплінарної комісії осіб із числа своїх представників, суддів, суддів у відставці, науковців, фахівців у галузі права та приватних виконавців. Персональний склад Дисциплінарної комісії затверджується наказом Міністерства юстиції України.

Дисциплінарна комісія: 1) розглядає подання Міністерства юстиції України, Ради приватних виконавців України про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності; 2) у разі надходження скарг на діяльність приватних виконавців направляє їх на перевірку Міністерству юстиції України чи Раді приватних виконавців України; 3) приймає рішення на підставі подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

За приписами статті 40 Закону № 1403-VIII дисциплінарна комісія розглядає подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності та приймає рішення про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення протягом двох місяців з дня виявлення дисциплінарного проступку, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Дисциплінарна комісія, розглядаючи подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності:

1) зобов`язана запросити на засідання приватного виконавця та заслухати його пояснення з питань, що стали підставою для внесення подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності;

2) має право запросити на засідання учасника виконавчого провадження, скарга якого стала підставою для перевірки діяльності приватного виконавця та внесення подання про його притягнення до дисциплінарної відповідальності, для надання додаткових пояснень по суті скарги;

3) має право запросити на засідання та заслухати думку представників органів державної влади, органів місцевого самоврядування та інших осіб за їхньою згодою.

Дисциплінарна комісія, розглядаючи подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, приймає одне з таких рішень:

1) задовольнити подання та застосувати до приватного виконавця дисциплінарне стягнення;

2) відхилити подання та направити матеріали для повторної перевірки діяльності приватного виконавця;

3) відхилити подання та відмовити в застосуванні до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

У разі якщо Дисциплінарною комісією прийнято рішення про задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року.

Відповідно до статті 41 Закону № 1403-VIII за вчинення дисциплінарного проступку до приватного виконавця може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень:

1) попередження;

2) догана;

3) зупинення діяльності приватного виконавця на строк до шести місяців;

4) припинення діяльності приватного виконавця.

Рішення Дисциплінарної комісії про задоволення відповідного подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення вводиться в дію наказом Міністерства юстиції України.

Про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення робиться запис у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

У разі якщо приватний виконавець протягом року з дня застосування до нього дисциплінарного стягнення не вчинив нового дисциплінарного проступку, він вважається таким, що не притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Рішення про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, введене в дію наказом Міністерства юстиції України, може бути оскаржено до суду.

Системний аналіз означених правових норм дає підстави для висновку про те, що прийняттю рішення про накладення на приватного виконавця дисциплінарного стягнення передує проведення заходів контролю у вигляді, зокрема позапланової перевірки, за результатами якої Міністерство юстиції України вносить вмотивоване подання до Дисциплінарної комісії про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності з урахуванням довідки та пояснень приватного виконавця. При цьому однією з підстав для проведення позапланової перевірки є письмове звернення учасників виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця.

Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до підпунктів 1 - 4 пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1403-VIII під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану»:

зупиняються до припинення або скасування воєнного стану в Україні встановлені частиною першою статті 40 цього Закону строки розгляду Дисциплінарною комісією подань про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності та прийняття рішення про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення;

відомості, які згідно з цим Законом підлягають внесенню до Єдиного реєстру приватних виконавців України, у разі відсутності технічної можливості для їх внесення вносяться Міністерством юстиції України після настання такої можливості;

планові та позапланові перевірки діяльності приватних виконавців не проводяться, крім передбачених підпунктом 9 цього пункту перевірок приватних виконавців, стосовно яких є сумніви щодо факту здійснення ними своєї діяльності в офісі приватного виконавця. У разі якщо на день введення воєнного стану позапланова перевірка діяльності приватного виконавця не була проведена, така перевірка проводиться в порядку, встановленому Міністерством юстиції України, після припинення або скасування воєнного стану за письмовим зверненням учасника виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця;

діяльність приватного виконавця може бути зупинена строком на один місяць на підставі наказу Міністерства юстиції України за поданням керівника структурного підрозділу Міністерства юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері примусового виконання рішень, погодженим не менше ніж п`ятьма членами Дисциплінарної комісії, у разі виявлення ознак грубого порушення (мотивоване обґрунтування грубості порушення визначається у тексті наказу) приватним виконавцем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків. Протягом п`яти робочих днів з дня закінчення зазначеного строку чи дня припинення або скасування воєнного стану Міністерство юстиції України видає наказ про поновлення діяльності приватного виконавця.

З наведених положень слідує, що під час дії воєнного стану перевірки діяльності приватних виконавців не проводяться. Проте, відповідачу надано право зупинення діяльності приватного виконавця поза межами здійснення такої перевірки, в рамках якої можливе виявлення ознак дисциплінарного проступку приватного виконавця. Водночас, підставою для зупинення діяльності приватного виконавця строком на один місяць є виявлення ознак грубого порушення приватним виконавцем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків. При цьому, мотивоване обґрунтування грубості порушення визначається у тексті наказу.

З тексту Подання вбачається, що «…до Міністерства юстиції надійшов адвокатський запит адвоката Ординат З.А. від 17.01.2023 в інтересах ОСОБА_2 щодо надання інформації і копій документів, у якому зазначалось, що приватним виконавцем Київської області ОСОБА_1. (далі приватний виконавець) передано виконавче провадження НОМЕР_14 приватному виконавцю виконавчого округу Київської області ОСОБА_7.

За результатами перевірки відомостей Системи встановлено, що на виконанні у приватного виконавця перебувало виконавче провадження НОМЕР_14 з примусового виконання виконавчого листа Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10.02.2016 № 373/2334/15-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором № K2S4GK00260071 від 21.08.2007 в сумі 88400,13 євро, з яких 42169,26 євро - заборгованість за кредитом, 24918,11 євро - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5481,00 євро - заборгованість з комісії; 14768,49 євро - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання, 9,82 євро - штраф (фіксована частина), 1053,45 євро - штраф (відсоток від суми боргу), а також 3654,00 грн сплаченого судового збору. Згідно відмітки на виконавчому документі з боржника частково стягнуто 99,85 грн (виконавче провадження відкрито 16.06.2020).

06.10.2022 приватним виконавцем винесено постанову про передачу виконавчого провадження № НОМЕР_1 приватному виконавцю виконавчого округу Київської області ОСОБА_7 для подальшого виконання.

У мотивувальній частині зазначеної постанови міститься посилання на пункт 1 частини першої статті 42 Закону № 1403-VIII та зазначено, що на виконання вимог частини п`ятої цієї статті 24.12.2021 приватним виконавцем укладено договір № 2 про його заміщення приватним виконавцем ОСОБА_7.

3 відомостей Системи встановлено, що аналогічні постанови винесені приватним виконавцем, зокрема, y виконавчих провадженнях. № НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 (постанови про передачу виконавчого провадження від 29.09.2022); № НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9 (постанови про передачу виконавчого провадження від 05.10.2022); № НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13 (постанови про передачу виконавчого провадження від 11 10.2022).

Згідно відомостей Системи зазначені виконавчі провадження передані приватним виконавцем для подальшого виконання приватному виконавцю виконавчого округу Київської області ОСОБА_7.

При цьому з відомостей Єдиного реєстру приватних виконавців України (далі Єдиний реєстр) встановлено, що діяльність приватного виконавця на момент винесення зазначених постанов про передачу виконавчих проваджень не була зупинена…».

Означене подання погоджено Головою Дисциплінарної комісії Гайченко А.В., заступником Голови дисциплінарної комісії Ковальським М.Р., секретарем дисциплінарної комісії Ковальчук Л.І. , членами Дисциплінарної комісії Чорною В.В. та Чернявською Т.М. , тобто не менше ніж п`ятьма членами Дисциплінарної комісії.

В обґрунтування грубості порушення відповідачем у спірному наказі зазначено таке: «…приватний виконавець ОСОБА_1. під час виконання професійних обов`язків грубо порушив вимоги пункту 4 розділу Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі Інструкція), а також принцип диспозитивності діяльності приватного виконавця, закріплений пунктом 6 частини першої статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі Закон) та засади диспозитивності виконавчого провадження, визначені пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження».

Під час проведеної Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перевірки встановлено, що на виконанні у приватного виконавця ОСОБА_1. перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2016 року № 373/2334/15-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 заборгованості на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Приватний виконавець ОСОБА_1. 06 жовтня 2022 року виніс постанову про передачу виконавчого провадження № НОМЕР_1 приватному виконавцю виконавчого округу Київської області ОСОБА_7. для подальшого виконання.

У мотивувальній частині зазначеної постанови міститься посилання на пункт 1 частини першої статті 42 Закону та зазначено, що на виконання вимог частини п`ятої цієї статті Закону 24 грудня 2021 року приватним виконавцем укладено договір № 2 про його заміщення приватним виконавцем ОСОБА_7 Аналогічні постанови приватний виконавець ОСОБА_1. виніс, зокрема, у виконавчих провадженнях. №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 (постанови про передачу виконавчого провадження від 29 вересня 2022 року); №№ НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9 (постанови про передачу виконавчого провадження від 05 жовтня 2022 року), №№ НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13 (постанови про передачу виконавчого провадження від 11 жовтня 2022 року. Ці провадження передані для виконання приватному виконавцю виконавчого округо Київської області ОСОБА_7

підстави для передачі виконавчого провадження, яке перебуває на виконанні у приватного виконавця, іншому приватному виконавцю або до органу державної виконавчої служби виникають виключно у разі зупинення або припинення діяльності приватного виконавця відповідно до Закону або самовідводу приватного виконавця у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

На момент винесення у виконавчих провадженнях №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13 постанов про передачу виконавчих проваджень наказ про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1. з підстав, передбачених частиною першою статті 42 Закону, Міністерством юстиції України не видавався, відповідні відомості до Єдиного реєстру не вносились.

Приватний виконавець ОСОБА_1. виніс такі постанови без наявності підстав, передбачених пунктом 4 розділу V Інструкції, що свідчить про порушення ним принципу диспозитивності діяльності приватного виконавця, закріпленого пунктом 6 частини першої статті 4 Закону, а також засад диспозитивності виконавчого провадження, визначених пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначене має ознаки грубого порушення приватним виконавцем вимог законодавства щодо примусового виконання рішень під час виконання ним професійних обов`язків…».

Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1403-VIII фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно пункту 6 частини першої статті 4 Закону №1403-VIII діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципу диспозитивності.

Диспозитивність (від лат. Dispono - розпоряджаюся) - це надання особам можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд.

У постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 917/1400/16 зазначено, що «…пункт 6 частини першої статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та пункт 4 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» установлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачу права вибору - пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац другий частини першої статті 19 цього Закону).

Тобто вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.

Залежно від вибору стягувача та після пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» права й обов`язки, зокрема обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом…».

Тобто, обираючи саме позивача як виконавця шляхом пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання, стягувачі за виконавчими провадженнями №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13 керувались принципом диспозитивності.

Положеннями частин четвертої - шостої статті 42 Закону №1403-VIII визначено, що з дня внесення інформації про зупинення діяльності приватного виконавця до Єдиного реєстру приватних виконавців України приватному виконавцю забороняється здійснювати діяльність приватного виконавця, крім дій, пов`язаних із передаванням виконавчих документів іншому приватному виконавцю або відповідному органу державної виконавчої служби.

У разі зупинення діяльності приватного виконавця на підставі пунктів 1 - 4, 6 частини першої цієї статті приватний виконавець зобов`язаний вирішити питання про його заміщення іншим приватним виконавцем.

У зазначених у цій частині випадках заміщення приватного виконавця здійснюється за погодженням із стягувачем на підставі договору, укладеного з іншим приватним виконавцем. У разі відсутності згоди стягувача приватний виконавець повертає виконавчий документ стягувачу або відповідно до рішення стягувача передає його відповідному органу державної виконавчої служби або іншому приватному виконавцю.

У разі зупинення діяльності приватного виконавця на підставі пункту 5 частини першої цієї статті, а також за поданням ради приватних виконавців регіону на підставі пункту 2 частини першої цієї статті Міністерство юстиції України у визначеному ним порядку вирішує питання про заміщення такого приватного виконавця іншим приватним виконавцем.

Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказ Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (далі по тексту також - Інструкція №512/5).

Розділом V Інструкції №512/5 визначено порядок передачі виконавчих документів та виконавчих проваджень.

Відповідно до пункту 4 розділу V Інструкції №512/5 виконавче провадження, яке перебуває на виконанні у приватного виконавця, за заявою стягувача передається іншому приватному виконавцю, який здійснює діяльність у виконавчому окрузі за місцем виконання рішення, або до відповідного органу державної виконавчої служби, зокрема у разі зупинення діяльності приватного виконавця на підставі пунктів 1 - 4, 6 частини першої статті 42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

У випадках, передбачених пунктами 1-4, 6 частини першої статті 42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (крім випадку зупинення діяльності на підставі пункту 2 цієї частини за поданням ради приватних виконавців регіону), передача виконавчих проваджень здійснюється приватним виконавцем, який на підставі договору заміщує приватного виконавця, діяльність якого зупинена.

У випадках, передбачених пунктами 2 - 10 частини першої статті 44 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передача виконавчих документів здійснюється тимчасовим приватним виконавцем.

В силу положень підпункту 5 пункту 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1403-VIII приватний виконавець, який зупиняє свою діяльність, може заміщуватися приватним виконавцем, який здійснює свою діяльність в іншому виконавчому окрузі, крім випадків, коли офіс приватного виконавця, який здійснюватиме заміщення, розташований у територіальній громаді, що належить до територій, на яких ведуться активні бойові дії, або тимчасово окупованих територій відповідно до переліку, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованої Російською Федерацією території України.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що обов`язковою передумовою для передачі приватним виконавцем виконавчих проваджень, які перебувають у нього на виконанні, є, зокрема, зупинення його діяльності. В протилежному випадку, порушується принцип диспозитивності стягувачів, які в силу положень статті 27 Закону №1403-VIII мають право вільного вибору приватного виконавця та зупинили свій вибір саме на позивачеві. В свою чергу, у приватного виконавця ОСОБА_1. після відкриття виконавчих проваджень №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13 виникли передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» права й обов`язки, зокрема обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

З інформаційної довідки від 14.02.2023 №0214 вбачається, що інформація про приватного виконавця ОСОБА_1. внесена до реєстру 17.08.2017.

Стан: діє.

Дисциплінарною комісією приватних виконавців відповідно до протоколу №52 від 04.02.2021, введеного в дію наказом Мін`юсту від 12.02.2021 №527/5, зупинено діяльність приватного виконавця ОСОБА_1. строком на два місяці.

Дисциплінарною комісією приватних виконавців відповідно до протоколу №52 від 04.02.2021, введеного в дію наказом Мін`юсту від 12.02.2021 №528/5, припинено діяльність приватного виконавця ОСОБА_1. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №640/8596/21 скасовано наказ Мін`юсту від 12.02.2021 №528/5, яким введено в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців при Міністерстві юстиції України від 04.02.2021 про притягнення приватного виконавця ОСОБА_1. до дисциплінарної відповідальності та застосування стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця.

Тобто, виходячи з наданої відповідачем інформаційної довідки станом на дати винесення постанов про передачу виконавчих проваджень виконавчими провадженнями №№ НОМЕР_1 (06.10.2022), НОМЕР_2 (29.09.2022), НОМЕР_3 (29.09.2022), НОМЕР_4 (29.09.2022), НОМЕР_5 (29.09.2022), НОМЕР_6 (05.10.2022), НОМЕР_7 (05.10.2022), НОМЕР_8 (05.10.2022), НОМЕР_9 (05.10.2022), НОМЕР_10 (11.10.2022), НОМЕР_11 (11.10.2022), НОМЕР_12 (11.10.2022), НОМЕР_13 (11.10.2022) діяльність позивача як приватного виконавця не була зупинена. Жодних інших підстав, передбачених чинних законодавством, для передачі виконавчих проваджень, які перебували на виконанні у позивача, матеріали справи не містять.

При цьому, судом відхиляються доводи позивача щодо наявності підстав для передачі виконавчих проваджень іншому приватному виконавцю з огляду на укладення з ним договору №2 від 24.12.2021 про заміщення приватного виконавця ОСОБА_1., оскільки така підстава, як укладення договору, не передбачена положеннями Закону №1403-VIII та Інструкції №512/5, а укладення такого договору є наслідком, зокрема, зупинення діяльності приватного виконавця, та направлене на недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження в частині своєчасного виконання виконавчих документів, пред`явлених до виконання приватному виконавцю, діяльність якого зупинена/припинена.

Відсутність в матеріалах справи належним чином завіреної копії означеного договору, витребуваної судом у позивача ухвалою від 07.11.2023 та не наданої позивачем, унеможливлює дослідження судом його предмету. Водночас, ненадання такого договору не впливає на висновки суду щодо відсутності у позивача підстав для передачі виконавчих проваджень у період, коли його діяльність як приватного виконавця не була зупинена.

Доводи позивача щодо виконання умов договору №2 від 24.12.2021 про заміщення приватного виконавця ОСОБА_1. приватним виконавцем ОСОБА_7., укладеного на час зупинення діяльності позивача, та щодо розтягування у часі передачі ним виконавчих проваджень не нівелюють обов`язку виконання позивачем як приватним виконавцем покладених на нього обов`язків зі здійснення заходів з виконання виконавчих документів, які перебувають у нього на виконанні, у статусі діючого приватного виконавця.

Посилання позивача на процедурні порушення під час здійснення позапланової перевірки відхиляються судом, оскільки в межах спірних відносин така перевірка не здійснювалась з огляду на встановлену пунктом 6-1 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1403-VIII пряму заборону на її здійснення.

В свою чергу, передбачене підпунктом 4 пункту 6-1 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1403-VIII зупинення діяльності приватного виконавця строком на один місяць не є видом дисциплінарного стягнення за вчинення дисциплінарного проступку, а кваліфікується як захід впливу, застосований до приватного виконавця під час дії воєнного стану у зв`язку з виявленням ознак грубого порушення, обґрунтування якого описано у тексті спірного наказу.

Судом не приймаються до уваги доводи позивача щодо відсутності у спірному наказі конкретного змісту дисциплінарного проступку, оскільки у тексті наказі чітко зазначено про грубе порушення приватним виконавцем ОСОБА_1. під час виконання професійних обов`язків вимог пункту 4 розділу Інструкції № 512/5, а також принципу диспозитивності, закріпленого пунктом 6 частини першої статті 4 Закону №1403-VIII та засади диспозитивності виконавчого провадження, визначені пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з передачею ним виконавчих проваджень №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 (постанови про передачу виконавчого провадження від 29 вересня 2022 року); №№ НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9 (постанови про передачу виконавчого провадження від 05 жовтня 2022 року), №№ НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13 (постанови про передачу виконавчого провадження від 11 жовтня 2022 року для виконання приватному виконавцю виконавчого округо Київської області ОСОБА_7. за відсутності на це законодавчо визначених підстав, перебуваючи у статусі діючого приватного виконавця.

Суд наголошує, що позивачем не надано жодних доказів, якими б підтверджувалась правомірність вчинення приватним виконавцем ОСОБА_1. дій з винесення постанов про передачу означених вище виконавчих проваджень приватному виконавцю виконавчого округо Київської області ОСОБА_7.

Враховуючи означене, суд дійшов висновку про правомірність винесення відповідачем спірного наказу, яким введено в дію подання Дисциплінарної комісії щодо зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1. на один місяць.

При цьому, встановлення «грубості» порушення віднесено до дискреційних повноважень відповідача, як органу, на який покладено здійснення контроль за діяльністю приватного виконавця.

Доводи позивача щодо недослідження питання, чи дійсно передача виконавчих проваджень суперечить волі стягувачів, не встановлення жодних негативних наслідків від передачі виконавчих проваджень та не наведення причинно-наслідкового зв`язку між діями позивача та будь-якими негативними наслідками для учасників правовідносин чи сторін виконавчих проваджень відхиляються судом як такі, що жодним чином не нівелюють обов`язку позивача як приватного виконавця діяти у відповідності до наданих йому прав покладених на нього обов`язків.

Суд наголошує, що навіть у випадку відсутності негативних наслідків для сторін виконавчого провадження вчиненими приватним виконавцем поза межами наданих йому прав та покладених на нього обов`язків, такі дії кваліфікуються як протиправні та, відповідно, мають наслідком застосування до такого приватного виконавця засобів впливу, зокрема у період дії воєнного стану - у вигляді зупинення його діяльності на один місяць.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України у суду відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.