Справа № 380/16070/21
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 липня 2024 року

м. Київ

справа № 380/16070/21

адміністративне провадження № К/990/22170/24

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Мельник-Томенко Ж. М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2024 року у справі №380/16070/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державного бюро розслідувань, в якому просив визнати протиправним і скасувати рішення Конкурсної комісії №24 з проведення конкурсу на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань, оформлене протоколом від 22 січня 2021 року №7, в частині невизнання його переможцем конкурсу на посади слідчого, старшого слідчого 1, 2, 3, 4, 5 слідчих відділів в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Постановою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За наслідками нового розгляду, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2024 року, в задоволенні позову відмовлено.

Справу розглянуто судами за правилами загального позовного провадження.

Не погодившись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, скаржник звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалами Верховного Суду від 03 травня 2024 року та 28 травня 2024 року попередні касаційні скарги повернуто на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з незазначенням у касаційній скарзі належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень.

13 травня 2024 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку повторно надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2024 року у справі №380/16070/21.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.

За правилами частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Ураховуючи положення процесуального закону необхідно зазначити, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Так, у тексті касаційної скарги ОСОБА_1 указує, що підставою касаційного оскарження судових рішень у справі №380/16070/21 є пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування підпунктів 8.1., 8.2, 8.3, 8.4 пункту 8 (визначення результатів конкурсу) Порядку проведення відкритого конкурсу на заняття посад працівників Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань від 24 січня 2020 року №22 (далі - Порядок проведення конкурсу); пункту 13 розділу V Типового положення про конкурсну комісію Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань від 24 січня 2020 року №25 (далі - Типове положення).

Верховний Суд наголошує на тому, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник, окрім зазначення норми права щодо питання застосування якої у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, повинен навести мотиви, що підтверджують, на думку скаржника, його аргументи про неправильне зазначення цієї норми судами першої та (або) апеляційної інстанцій, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Суд указує, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Разом із тим, заявник, указавши про неправильне застосування підпунктів 8.1., 8.2, 8.3, 8.4 пункту 8 (визначення результатів конкурсу) Порядку проведення конкурсу та пункту 13 розділу V Типового положення, знову не навів належного обґрунтування який саме висновок повинен сформувати Верховний Суд у цій справі, оскільки його доводи в цій частині стосуються виключно неналежної оцінки доказів (які ОСОБА_1 не конкретизував). Скаржник, з посиланням на дотримання принципу недискримінації та прозорості і справедливого процесу відбору, указує про недотримання, на його думку, конкурсною комісією процедури голосування та зазначає про обмеження його конституційного права на працю.

Разом з тим, зміст оскаржених судових рішень свідчить про те, що вирішуючи спір та відмовляючи в позові, суди першої та апеляційної інстанцій насамперед, урахували зауваження Верховного Суду, викладені у його постанові від 05 квітня 2023 року, через які справу №380/16070/21 було направлено на новий розгляд. Зокрема, Верховний Суд констатував, що суди попередніх інстанцій не досліджували чи містить оскаржене рішення Конкурсної комісії №24, оформлене протоколом від 22 січня 2021 року №7, мотиви відхилення кандидатури позивача в частині невідповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності на зайняття посад слідчого, старшого слідчого в ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, не встановили за якими критеріями конкурсна комісія надала перевагу переможцям конкурсу, а не позивачу, чим такі переваги обґрунтовані та підтверджені, не встановили чи наведено в оскарженому рішенні посилання на перелік документів, які підтверджують викладені у ньому висновки, оцінку доводів та аргументів, наведених особою у ході процедури співбесіди, норми права, якими керувалася конкурсна комісія як суб`єкт владних повноважень. Верховний Суд уважав, що суди попередніх інстанцій повинні з`ясувати чи фіксувався Конкурсною комісією №24 процес співбесід із кандидатами із використанням відео- та/або аудіотехнічних засобів та указав, що вказані обставини є визначальними при вирішенні спору в цій справі і без їх з`ясування неможливо підтвердити чи спростувати правомірність оскарженого рішення.

Тобто судами першої та апеляційної інстанції вирішено спір, виходячи з оцінки саме змісту оскарженого рішення Конкурсної комісії на предмет їхньої обґрунтованості та дотримання відповідачем порядку визначення переможця конкурсу, з посиланням на оцінку доказів у справі. Водночас у касаційній скарзі скаржник не аргументував, чому саме щодо підпунктів 8.1., 8.2, 8.3, 8.4 пункту 8 (щодо порядку визначення результатів конкурсу) Порядку проведення конкурсу та пункту 13 (щодо відображення відповідної інформації у протоколі засідання Конкурсної комісії) розділу V Типового положення Верховний Суд повинен сформувати висновок і як це вплине на вирішення цього спору, за обставин, установлених судами у цій справі.

У касаційній скарзі скаржник навів лише частковий опис обставин справи, з посиланням на норми законодавства, якими, зокрема, урегульовані загальні питання проходження конкурсу на посаду в органи Державного бюро розслідувань. Однак, ОСОБА_1 повторно наголошує про необ`єктивність оскарженого ним висновку конкурсної комісії та необхідність урахування практики Європейського суду з прав людини, проте його доводи знову обґрунтовані оціночними судженнями щодо його відповідності критеріям переможця конкурсу.

Такі аргументи вже перевірялися Верховним Судом та були відхилені в ухвалах від 03 травня 2024 року та 28 травня 2024 року.

З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Усі інші аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Верховний Суд звертає увагу, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У контексті наведеного слід зауважити, що з урахуванням внесених до КАС України змін, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

При цьому такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За викладених обставин касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.

Зва таких обставин, Суд не вирішує питання поновлення пропущеного процесуального строку.

Керуючись статтями 248, 328, 330, 332, 341, 355, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2024 року у справі №380/16070/21 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

СуддяЖ.М. Мельник-Томенко