Справа № 140/4071/24
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року ЛуцькСправа № 140/4071/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не прийняття рішення про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, зокрема, у зв`язку з тим, що один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу, мають дитину віком до 18 років на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану; зобов`язання прийняти рішення про звільнення на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з тим, що один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу, мають дитину віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 на посаді заступника командира бойової машини навідника оператора батальйону 1 роти 2 взводу 2 відділення військової частини та подав на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 рапорт, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі пп.«г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку із сімейними обставинами та, зокрема, у зв`язку з тим, що один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу, мають дитину віком до 18 років. До рапорту про звільнення з військової служби позивачем були додані нотаріально завірені копії усіх документів, необхідні для прийняття відповідного рішення.

За результатами розгляду такого рапорту позивачу повідомлено про неможливість звільнення з військової служби за вказаною у рапорті підставою, оскільки звільнення з військової служби за даною підставою можливе лише тоді, коли будуть надані підтверджуючі документи про те, що дитина дійсно перебуває на утриманні позивача.

На переконання позивача, у нього наявні правові підстави для звільнення з військової служби, о тому просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами (а.с.38).

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги не визнав та в задоволенні позову просив відмовити (а.с.41-48). В обґрунтування своєї позиції вказав на те, що з рапортом про звільнення з військової служби позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 , а не до свого прямого командира, що свідчить про порушення встановленого законом порядку подання рапортів на звільнення. На вищевказаний рапорт командуванням в/ч НОМЕР_1 було надано відповідь, згідно з якою позивачу роз`яснено, що згідно документів, які додаються до рапорту, на даний час немає підстав для його звільнення з військової служби.

Зазначає, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дочкою ОСОБА_3 від попереднього шлюбу і не є спільною дитиною з позивачем. Позивач є вітчимом дитини.

В свою чергу, Сімейний кодекс України зобов`язує вітчима утримувати неповнолітню падчерку лише за умови, що він може надавати матеріальну допомогу і в тому випадку, якщо в неповнолітньої падчерки немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Оскільки позивач не надав жодних доказів про надання матеріальної допомоги неповнолітній дитині ОСОБА_2 , не надав підтверджуючих документів, що він зобов`язаний виховувати та утримувати цю дитину, підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби відсутні.

З наведених підстав просить відмовити у задоволенні позову повністю.

У поданій суду відповіді на відзив (а.с.51-52) позивач підтримав свою правову позицію щодо бездіяльності відповідача в частині не прийняття рішення про звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

23.09.2023 Ковельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області зареєстровано шлюб між позивачем та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 (а.с.16).

Дружина позивача ОСОБА_5 також проходить військову службу, що підтверджується копією витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 09.09.2023 за №50 (а.с.15).

Від попереднього шлюбу ОСОБА_6 має неповнолітню дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 від 19.07.2011 (а.с.17). Відповідно до свідоцтва про народження батьком ОСОБА_2 є ОСОБА_7 .

Згідно із даних свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 17.10.2023 (а.с.25) ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивачем на ім`я командира ІНФОРМАЦІЯ_4 надіслано рапорт на звільнення з військової служби за сімейними обставинами у порядку пп. «г» п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з тим, що один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу, мають дитину віком до 18 років (а.с.26-27). До вказаного рапорту позивачем додано копії наступних документів: паспорт ОСОБА_1 ; паспорт ОСОБА_6 ; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 23.09.2023; свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 ; свідоцтво про народження ОСОБА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_6 ; витяг із наказу №50 від 09.09.2023; витяг із наказу №88 від 24.10.2023; заява ОСОБА_6 від 04.03.2024; довідка про участь батьків у шкільному житті дитини від 28.02.2024 №32; акт обстеження матеріально-побутових умов від 29.02.2024.

Листом від 26 березня 2024 року за №3039 (а.с.23-24) тимчасово виконуючий обов`язки командира в/ч НОМЕР_1 повідомив позивача про те, що для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами потрібно надати підтверджуючі документи про те, що ОСОБА_8 перебуває на утриманні позивача. Після надання відповідних документів буде прийнято рішення щодо подальшого звільнення з лав Збройних Сил України.

Не погоджуючись із наданою відмовою позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-ХІІ.

При цьому підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, що встановлені у частині четвертій статті 26 Закону №2232-ХІІ, розмежовані з огляду на період застосування: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (п.1) та під час дії воєнного стану (п.2).

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, було введено воєнний стан. Строк дії Указу та, відповідно, воєнного стану в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України. На момент розгляду даної адміністративної справи воєнний стан в Україні триває.

З огляду на введення в Україні військового стану та зважаючи на вид військової служби, яку проходить позивач, підстави звільнення його з військової служби (під час дії воєнного стану) визначені у пункті 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на час звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, зокрема:

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Згідно із ч.7 ст.26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до п.233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу, у зв`язку із чим направив рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із тим, що він разом із дружиною ОСОБА_6 проходять військову службу і мають дитину віком до 18 років.

До вказаного рапорту позивач долучив: паспорт ОСОБА_6 ; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 23.09.2023; свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 ; свідоцтво про народження ОСОБА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_6 ; витяг із наказу №50 від 09.09.2023; витяг із наказу №88 від 24.10.2023; заяву ОСОБА_6 від 04.03.2024; довідку про участь батьків у шкільному житті дитини від 28.02.2024 №32; акт обстеження матеріально-побутових умов від 29.02.2024.

Водночас, відповідач не задовольнив відповідний рапорт, оскільки, як зазначено в листі-відповіді на рапорт та відзиві на позовну заяву, позивачем не долучено доказів про те, що неповнолітня ОСОБА_2 перебуває на утриманні позивача.

Відтак, перевіряючи вищенаведені доводи та надані сторонами на їх підтвердження докази щодо наявності чи відсутності права позивача на звільнення зі служби за сімейними обставинами, суд враховує наступне.

Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів врегульовано Сімейним кодексом України (надалі - СК України).

Відповідно до статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із ч.1 ст.14 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Відповідно до ч.1 ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Положеннями частини першої статті 121 СК України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього кодексу.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Частинами першою та другою статті 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

Згідно із ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Тобто, саме на батьків СК України покладено обов`язок щодо виховання та утримання дитини.

Разом з тим, якщо сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, то стосовно вітчима (мачухи) передбачені певні застереження.

Так, згідно з частиною 1 статті 260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина 1 статті 268 СК України).

Виходячи з аналізу вищевикладеного, суд зазначає, що позивач, перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_6 , має право на участь у вихованні її дитини. При цьому, обов`язок щодо її утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останньої немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 грудня 2023 року у справі №160/11228/23.

Той факт, що позивач є сумлінним сім`янином, самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу падчерці, свідчить про дотримання засад добросовісності та розумності у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати «утриманням», бо «утримання» - це не «право», а безальтернативний та імперативно визначений «обов`язок» батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Також падчерка у спірному випадку не може вимагати у вітчима забезпечення її утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Альтернативних ситуацій, які описані в сімейному законодавстві та стосуються спірного випадку, немає.

Відтак, суд наголошує на тому, що позивач, який не є батьком ОСОБА_2 , не несе обов`язку щодо її виховання та утримання, позаяк такий обов`язок за ним законодавчо відсутній і виховання та утримання падчерки він може здійснювати лише з власної волі.

Враховуючи, що неповнолітня ОСОБА_2 має принаймні матір, обов`язок щодо її утримання не може бути покладено на її вітчима.

Наданий позивачем акт про обстеження матеріально-побутових умов, складений посадовими особами Ружинського старостинського округу Ковельської міської ради (а.с.31), в якому зафіксовано, що позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , і на його утриманні знаходиться ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , не може бути прийнятий судом в якості доказу утримання позивачем неповнолітньої ОСОБА_2 , оскільки вказаний акт тільки підтверджує факт спільного проживання, а не обов`язок утримання позивачем неповнолітньої дитини дружини. Водночас, сам факт проживання однією сім`єю про такі обставини не свідчить.

Більше того, згаданий акт не містить жодної інформації про те, чи має можливість дружина позивача утримувати свою неповнолітню дитину ; чи наявні у неповнолітньої дитини ОСОБА_2 родичі, перелік яких наведено в частині 1 статті 268 СК України, які можуть її утримувати.

Таким чином, на час судового розгляду цієї справи та за наявних у матеріалах справи доказів, у суду відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації через сімейні обставини, а саме, у зв`язку з перебуванням його дружини на військовій службі та наявності у неї дитини віком до 18 років.

Решта доводів по суті заявлених позовних вимог не спростовують висновків суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На переконання суду, відповідач не допустив бездіяльності, оскільки отриманий від позивача рапорт про звільнення з військової служби належним чином розглянутий, командиром в/ч НОМЕР_1 надана відповідь про відсутність правових підстав для звільнення позивача з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень, залишаючи рапорт позивача про звільнення з військової служби без задоволення, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з огляду на що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій