Справа № 580/12325/23
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Черкаській області Державної служби України з безпеки на транспорті, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просила: визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративно-господарського штрафу №031969 від 05.12.2023.

Позов обґрунтовано тим, що її протиправно притягнуто до відповідальності згідно з оскаржуваною постановою, оскільки позивач не здійснював перевезення вантажу автомобілем марки МАN, реєстраційний номер НОМЕР_1 , так як вищезазначений транспортний засіб був переданий позивачем в користування (оренду) іншій юридичній особі - Товариству з обмеженою відповідальністю «Зернова Надія».

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року позовні вимоги - задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Черкаській області від 05.12.2023 №031969.

В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що будь-яких письмових доказів того, що позивачем було передано транспортний засіб у користування для Товариства з обмеженою відповідальністю «Зернова Надія» надано не було.

Оскільки на момент перевірки у водія транспортного засобу була відсутня товарно- транспортна накладна, у відповідності до якої перевізником товару виступало саме ТОВ «Зернова Надія», тому спірна постанова є правомірною та такою, що не підлягає скасуванню.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами здійснення 30.10.2023 головними спеціалістами Відділу державного нагляду (контролю) у Київській області рейдової перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом виявлено, що о 11 год. 55 хв. на а/д Р-03 під`їзд до М-03, 4 км + 100 м Київська обл., с. Проліски ОСОБА_1 за допомогою водія (не назвався), який керував транспортним засобом марки MAN д/н НОМЕР_2 з напівпричіпом марки Behalu д/н НОМЕР_3 здійснював перевезення вантажу.

Під час перевірки виявлено перевищення встановлених законодавством вагових параметрів від 10% до 20 % при перевезенні вантажу, а саме: на одиночну вісь допустимо 11500 кг., фактично 15420 кг.

Під час здійснення габаритно-вагового контролю водій транспортного засобу не надав посвідчення водія відповідної категорії, товарно-транспорту накладну за 30.10.2023, протокол перевірки та адаптації тахографа, роздруківку даних роботи цифрового тахографа водія за 30.10.2023 та самостійно залишив зону габаритно-вагового контролю без дозволу інспектора, чим порушив Постанову Кабінету Міністрів України №879, п. 22.5 Правил дорожнього руху України, наказ Міністерства транспорту та зв`язку України №340 від 07.06.2010, наказ Міністерства транспорту та зв`язку України №385 від 24.06.2010, cтатті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», про що складено акт проведення перевірки № АР 012086 від 30.10.2023.

У подальшому, листом № 4681/41/23-23 від 08.11.2023 позивачу завчасно було направлено повідомлення про розгляд справи на 05.12.2023 (з 09-30 год. до 12.00 год.).

Як наслідок, 05.12.2023 на розгляд справи прибули представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Зернова Надія» та повідомили, що транспортний засіб MAN д/н НОМЕР_2 з напівпричіпом марки BENALU д/н НОМЕР_3 , який на праві власності належить позивачу передано згідно договору оренди ТОВ «Зернова Надія», проте будь-який письмових доказів на підтвердження вказаної обставини не надали.

За наслідками розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Черкаській області, 05.12.2023 стосовно позивача винесено, зокрема постанову №031969 про застосування адміністративно-господарського штрафу, передбаченого абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за перевезення вантажів у разі відсутності на момент проведення перевірки документів, перелік яких визначений статті 48 Закону в сумі 17000 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 у даному випадку не є перевізником в розумінні статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» №2344-III та не має відношення до подій, які описані в акті перевірки від 30.10.2023 №АР01.2086 та в оскаржуваній постанові про застосування адміністративно-господарського штрафу від 05.12.2023 №031967, тому така постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У відповідності до абзацу четвертого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Укртрансбезпеку, шляхом реорганізації (злиття) Державної інспекції з безпеки на морському та річковому транспорті та Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті (далі - Укртрансінспекція).

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103 (далі - Положення № 103), Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

У силу вимог підпунктів 15, 27 пункту 5 Положення № 103 Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює: габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

З наведеного вбачається, що відповідач виконує функції габаритно-вагового контролю транспортних засобів та нараховує відповідну плату за перевищення нормативів допустимої ваги транспортного засобу.

Отже, положеннями чинного законодавства визначені повноваження Укртрансбезпеки щодо контролю за рухом транспортних засобів з перевищенням габаритно-вагових параметрів, а також порядок здійснення такого контролю.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати від 12 лютого 2020 року у справі № 917/210/19.

Так, засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України від 5 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III), відповідно до частини дванадцятої статті 6 якого державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

На виконання вимог статті 6 Закону №2344-III постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 затверджено Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (далі - Порядок №1567), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами.

Згідно з пункту 2 Порядку №1567 державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

У відповідності до пункту 4 вказаного Порялку державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Згідно пункту 21 Порядку №1567 у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис, а у разі проведення перевірки виконання Європейської угоди ставить відповідний відбиток печатки на реєстраційному листку режиму праці та відпочинку водіїв (у разі наявності).

При цьому, положеннями п. 15 Порядку №1567 передбачено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону № 2344-III документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом, додержання водієм режиму праці та відпочинку, виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів. У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3, що встановлено п. 21 Порядку №1567.

Так, за правилами абзацу третього частини другої статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» документи для регулярних пасажирських перевезень: для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.

Згідно статті 34 вказаного Закону автомобільний перевізник повинен утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону.

У відповідності до абзацу третього частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що у разі порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарська відповідальність у вигляді штрафу.

Як свідчать матеріали справи, за результатами здійснення 30.10.2023 головними спеціалістами Відділу державного нагляду (контролю) у Київській області рейдової перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом виявлено, що о 11 год. 55 хв. на а/д Р-03 під`їзд до М-03, 4 км + 100 м Київська обл., с. Проліски ОСОБА_1 за допомогою водія (не назвався), який керував транспортним засобом марки MAN д/н НОМЕР_2 з напівпричіпом марки Behalu д/н НОМЕР_3 здійснював перевезення вантажу.

Під час здійснення габаритно-вагового контролю водій транспортного засобу не надав посвідчення водія відповідної категорії, товарно-транспорту накладну за 30.10.2023, протокол перевірки та адаптації тахографа, роздруківку даних роботи цифрового тахографа водія за 30.10.2023 та самостійно залишив зону габаритно-вагового контролю без дозволу інспектора, чим порушив Постанову Кабінету Міністрів України №879, п. 22.5 Правил дорожнього руху України, наказ Міністерства транспорту та зв`язку України №340 від 07.06.2010, наказ Міністерства транспорту та зв`язку України №385 від 24.06.2010, cтатті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», про що складено акт проведення перевірки № АР 012086 від 30.10.2023.

У даному випадку, транспортний засіб марки MAN д/н НОМЕР_2 з напівпричіпом марки Behalu д.н.з. НОМЕР_3 , був зареєстрований на позивача - ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 (автомобіль) та серія НОМЕР_5 (напівпричіп).

Однак, як вірно відзначено судом першої інстанції, вищезазначений транспортний засіб марки MAN д/н НОМЕР_2 з напівпричіпом марки Behalu д/н НОМЕР_3 станом на момент проведення рейдової перевірки був переданий у користування іншій юридичній особі - Товариству з обмеженою відповідальністю «Зернова Надія», що підтверджується договором оренди від 14.10.2022, предметом якого є транспортний засіб марки MAN, реєстраційний номер НОМЕР_1 та договором найму транспортного засобу від 06.01.2023, предметом якого є транспортний засіб марка - Behalu, спеціалізований напівпричіп н/пр - самоскид, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

При цьому, у матеріалах наявний договір поставки від 02.03.2023 №02/03/23, товарно-транспортна накладна від 30.10.2023 №1, видаткова накладна від 30.10.2023 №143, які підтверджують, що перевізником вантажу 30.10.2023 транспортним засобом марки MAN д/н НОМЕР_2 з напівпричіпом марки Behalu д/н НОМЕР_3 - виступало саме товариство з обмеженою відповідальністю «Зернова Надія», а не ОСОБА_1 .

Разом з тим, Законом України «Про автомобільний транспорт» передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Так, у силу вимог статті 1 «Закону України про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах є суб`єкт господарювання.

Згідно з частинами першою, другою статті 50 Закону № 2344-III договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).

Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

У свою чергу, відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом шістнадцятим частини першої статті 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Відтак, автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах.

Проте, автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону №2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу.

Так, Верховний Суд, аналізуючи у постанові від 19.10.2023 у справі №640/27759/21 законодавства, що врегульовують спірні правовідносини зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

У постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.

Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом у постанові від 12.10.2023 у справі № 280/3520/22.

Тобто, положення статті 60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21).

При цьому, на підставі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.

Відтак, у даному випадку, позивач є неналежним суб`єктом господарювання, який повинен нести відповідальність за порушення норм чинного законодавства.

Посилання апелянта на те, що позивач повинен був переоформити транспортний засіб на перевізника, який здійснював керування спірним транспортним засобом колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

У відповідності до положень Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 № 379, тимчасовий реєстраційний талон підтверджує факт передачі власником належного йому транспортного засобу іншій особі.

Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 06.07.2023 у справі № 560/514/22 та від 07.12.2023 у справі № 600/1407/22-а викладено висновок про те, що на власника транспортного засобу у разі передачі права керування транспортним засобом іншій особі, не покладається обов`язок з оформлення тимчасового реєстраційного талону. Вирішення питання оформлення тимчасового реєстраційного талону чи ні законодавець залишив на розсуд самого власника.

З наведеного слідує, що автомобільного перевізника під час розгляду справи органом контролю було встановлено виключно на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 у даному випадку не є перевізником в розумінні статті 1 Закону №2344-III, що вказує про необхідність визнання протиправною та скасування постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Черкаській області від 05.12.2023 №031969.

Щодо клопотання позивача про необхідність закриття апеляційного провадження з огляду на відсутність у Пугач Л.М. повноважень на підписання апеляційної скарги від імені Державної служби України з безпеки на транспорті, тому не має повноважень на подання скарг, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 55 КАС України встановлено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно із частиною першою статті 57 КАС України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

З матеріалів справи вбачається, що апеляційну скаргу від імені Державної служби України з безпеки на транспорті подано та підписано Пугач Л.М. , на підтвердження повноважень якого подано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якого Пугач Л.М. має право вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори тощо (підписант діє в судах України без окремого доручення керівника з правом подання позову, посвідчення копій документів, без права відмови, зміни, відкликання, визнання позову, відмови від апеляційних, касаційних скарг, укладення мирової угоди).

До того ж, на підтвердження своїх повноважень до апеляційної скарги було додано довіреність від 15.12.2023 №16811/5.4.1/14-23 від 15.12.2023, у відповідності до якої Пугач Л.М. як головний спеціаліст відділу правової роботи в територіальних органах управління правової роботи територіальних органів юридичного департаменту Державної служби України з безпеки на транспорті має повноваження представляти в судах України інтереси Державної служби України з безпеки на транспорті, її територіальних органів, посадових осіб з усіма правами, наданими процесуальним законодавством України стороні, третій особі, представнику сторони та третьої особи, у тому числі з правом оскарження судових рішень та сплати судових витрат, а також з правом засвідчення копій документів, що підтверджують повноваження представника, та з правом засвідчення копій документів, що подаються до суду, окрім права подання позовної заяви, визнання позову, відмови від позову, його відкликання та зміни, відкликання та відмови від апеляційних та касаційних скарг, досягнення примирення та укладення мирової угоди.

За правилами частини четвертої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.

При цьому, змінами, внесеними до КАС України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» 18 грудня 2019 року № 390-IX розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень і визначено, що «юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені» та визначено вичерпний перелік документів, що можуть підтвердити відповідні повноваження: «відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту)» (частина третя статті 55 КАС України у чинній редакції).

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування) або через представника (частина четверта цієї статті).

Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні, статуті (як установчому документі) чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без довіреності.

Так, згідно підпункту 6 пункту 6 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №103 від 11.02.2015 Укртрансбезпека з метою організації своєї діяльності: забезпечує в установленому порядку самопредставництво Укртрансбезпеки в судах України через осіб, уповноважених діяти від її імені, а також забезпечує в установленому порядку представництво інтересів Укртрансбезпеки в судах України та інших державних органах.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що у матеріалах справи наявна копія витягу з ЄДРПОУ від 08.02.2024 та копія довіреності, з яких чітко випливають повноваження на представництво Пугач Л.М. інтересів відповідача у суді.

З огляду на вказане, підстави для закриття провадження згідно норм п. 2 частини першої статті 305 КАС України - відсутні.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко