Справа № 420/36680/23
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/36680/23

Перша інстанція: суддя Потоцька Н.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

25 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 року по 24.11.2023 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 року по 24.11.2023 року у сумі 389 985 гривень 16 копійок включно, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що при звільненні йому не виплачено індексацію грошового забезпечення, яка в подальшому виплачена на виконання рішень суду. Оскільки позивача виключено зі списків особового складу 31.08.2018 року, а повний розрахунок здійснено 25.11.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 01.09.2018 року по 24.11.2023 року на 1911 день. З огляду на вищенаведене, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 року по 01.03.2019 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 року по 01.03.2019 року у сумі 71 530 грн. (сімдесят одну тисячу п`ятсот тридцять гривень) 25 коп. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скаргу, в яких посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позивач - про задоволення позовних вимог в повному обсязі, відповідач про відмову в задоволенні позовних вимог відповідно.

Зокрема, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що на дату звернення позивача з цим позовом діяла редакція ст.117 КЗпП, відповідно до якої строк стягнення виплат працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежений шестимісячним строком.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

ОСОБА_1 з 25.09.2014 по 31.08.2018 перебував на військовій службі у лавах Збройних Сил України у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2018 №159 позивача виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення на підставі наказу командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 28.08.2018 №168 в запас Збройних Сил України у зв`язку із закінченням контракту військовослужбовця.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 року у справі №420/12949/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

03.06.2021 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 року у справі №420/12949/20 позивачу виплачено 4 503,21 грн індексації.

25.11.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 року у справі №420/12949/20 військовою частиною виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року у сумі 77 935,19 грн.

Враховуючи, що відповідач провів остаточний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 з порушенням строків ст.116, 117 КЗпП, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день звільнення позивача зі служби відповідачем не було проведено з нею повного розрахунку. З огляду на це, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також суд вказав, що з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, яка обмежує строк виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. За проведеними розрахунками сума, яка належить до виплати позивачу відповідно до статті 117 КЗпП України становить 71 530,25 грн.

Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 1.380.2019.005781.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (в чинній редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу при звільненні з 31 серпня 2018 року з військової служби не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період 2016-2018 роки. Таку виплату відповідачем проведено на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 року у справі №420/12949/20 - 25 листопада 2023 року.

Отже, у цих правовідносинах спірним періодом є 01 вересня 2018 року - 24 листопада 2023 року.

Тому стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього.

Період з 01 вересня 2018 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте період з 19 липня 2022 року до 11 липня 2023 року регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 і Суд вважає його застосовним до спірних правовідносин.

Слід зазначити, що для належного і ефективного способу захисту позивача необхідним є визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню, що відповідає сталій правовій позиції Верховного Суду.

Проте, визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції помилково не визначив та не розмежував питання як можливого застосування принципу співмірності, так і зменшення періоду виплати до шести місяців, у зв`язку з чим висновки судів щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню, є помилковими, про що обома апелянтами вірно зазначено в доводах апеляційних скарг.

Судова колегія наголошує, що в межах цієї справи належить враховувати як норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року (на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат), так і приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Аналогічна правова позиція, яка узгоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача, викладена Верховним Судом в постанові по справі № 520/18807/23 від 30 травня 2024 року.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що середньоденне грошове забезпечення позивача, відповідно до приписів Порядку № 100, становить 386,32 грн (11 782,86 х 2 / 61).

Щодо періоду з 01.09.2018 року по 18.07.2022 року, то такий складає 1 417 днів.

Середній заробіток за період з 01.09.2018 року по 18.07.2022 року становить 386,32 грн х 1417 днів = 547 415,44 грн.

Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 навів механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямо пропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

За обставинами цієї справи, загальний розмір виплат, який належав позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 156 176,30 гривень, з яких: - 73 737,90 грн - грошове забезпечення виплачено у добровільному порядку відповідно до довідки про виплачене грошове забезпечення та 82 438,40 грн (4503,21 грн. + 77935,19 грн) - індексація грошового забезпечення виплачена на виконання рішень суду.

Частка заборгованості відповідно до алгоритму виведеного Верховним Судом складає: 82 438,40 грн. / 156 176,30 грн. * 100% = 52,78%.

Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за період з 01.09.2018 року по 18.07.2022 року складає: 547 415,44 грн. * 52,78% = 288 925,87 грн.

Щодо середнього заробітку за період з 19.07.2022 року по 24.11.2023 року, то такий, відповідно до приписів чинної ст.117 КЗпП не може перевищувати шести місяців, що в даному випадку становить 184 дні.

Тобто, середній заробіток за період з 19.07.2022 року по 24.11.2023 року, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 71082,88 грн (386,32 грн х 184 дні).

З викладеного слідує, що загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 року по 24.11.2023 року, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з військової частини становить 360 008,75 грн (288 925,87 грн + 71 082,88 грн).

Водночас, колегія суддів приходить до висновку про очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за період з 01.09.2018 року по 18.07.2022 року зі встановленим розміром заборгованості.

Так, згідно висновків Верховного Суду у постановах від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а та від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20, запропонований у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий.

ВС зазначив, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку, та обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Колегія суддів враховує, що постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, та Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а, від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20 прийняті під час дії редакції ст. ст. 116, 117 КЗпП України до внесення змін Законом № 2352-IX від 01.07.2022 року.

Водночас, колегія суддів вважає, що конструкції норм ст. ст. 116, 117 КЗпП України в редакції згідно Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року не дають підстав для висновку про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а, від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20, згідно яких, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Колегія суддів зазначає, що ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як в редакції до 19.07.2022 року, так і в редакції згідно Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року, містить однакові приписи, згідно яких, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи наведені положення, зокрема, ч. 2 ст. 117 КЗпП України, які не зазнали змін у цій частині, дійшла висновку, що суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності ВП ВС вказано на те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Щодо абз. 2 ч. 2 ст. 117 КЗпП України в частині визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні органом, який виносить рішення по суті спору, у разі, якщо спір вирішено на користь працівника частково, ВП ВС вказував на те, що таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

При цьому, ВП ВС наголошувалось, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У вказаних справах Верховним Судом також зазначено, що відповідно до принципу співмірності, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив роботодавець працівнику при звільненні.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до принципу співмірності розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні.

Колегія суддів враховує наведені вище висновки Верховного Суду (постанови від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а та від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20), згідно яких, запропонований ВС у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий, критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку, та обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Враховуючи викладене, застосовуючи критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наведені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, колегія суддів вважає, що підлягають врахуванню наступні обставини:

- позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 31.08.2018 року;

- виплата індексації грошового забезпечення позивача на виконання судового рішення у справі № 420/12949/21 здійснена в червні 2021 року у сумі 4 503,21 та 24.11.2023 року у сумі 77 935,19 грн.;

- частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, складає 52,78 %;

- розмір середнього заробітку з 01.09.2018 року по 18.07.2022 року за 1 417 к.д. з урахуванням принципу співмірності (істотності частки) 288 925,87 грн;

- розмір середнього заробітку з 19.07.2022 року по 24.11.2023 року за шість місяців (184 к.д.) складає 71082,88 грн.

Враховуючи викладене та фактичні обставини цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Враховуючи, що розмір середнього заробітку в рази перевищує розмір несвоєчасно виплаченої індексації та те, що відповідач є військовою частиною, яка фінансується за рахунок Державного бюджету України та яка задіяна в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, колегія суддів дійшла висновку, що застосуванню в даному випадку підлягають також критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

Отже, позивач має право отримати середній заробіток за затримку розрахунку, проте, враховуючи розмір виплати, яка прострочена відповідачем у сумі 77 935,19 грн, необхідним є зменшити його розмір до 149 018,07 грн (77 935,19 за період з 01.09.2018 року по 18.07.2022 року + 71 082,88 грн за період з 19.07.2022 року по 24.11.2023 року (така сума не підлягає зменшенню)).

Зменшення судом суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні здійснено з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації у розмірі 360 008,75 грн, за несвоєчасну виплату заборгованості у розмірі 77 935,19 грн було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.

З огляду на наведене, та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача буде стягнення на його користь 149 018,07 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини та наявне правове регулювання, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 та вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального та процесуального права при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з мотивів, викладених у цій постанові.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 28 грудня 2023 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року змінити в мотивувальній та резолютивній частинах з мотивів, викладених у цій постанові.

Абзац 3 резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року викласти у наступній редакції:

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2018 року по 24.11.2024 року у сумі 149 018,07 грн (сто сорок дев`ять тисяч вісімнадцять гривень сім копійок).

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко