Справа № 440/5503/20
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 р.Справа № 440/5503/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Токар А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.12.2023, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава, повний текст складено 21.12.23 у справі № 440/5503/20

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України , Головного управління Національної поліції в Полтавській області , Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області

про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (далі за текстом також - відповідачі), в якому просив:

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суми втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку зі звільненням із займаної посади за період з 28 жовтня 2014 року по 28 лютого 2020 року з урахуванням індексу інфляції 3 474 586,35 грн;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 щомісячне грошове забезпечення в сумі 37 616,76 грн за кожний місяць несплати, починаючи з 01 березня 2020 року по день розгляду справи судом, а в разі розгляду справи судом - пропорційно робочим дням цього місяця до дня прийняття рішення;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди, еквівалентної 5000 євро за курсом Національного Банку України, яка має бути конвертована в національну валюту за курсом НБУ на день здійснення платежу /а.с. 57-59 т.1/.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 позовні вимоги задоволено частково; закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області та Головного управління Національної поліції в Полтавській області у частині позовних вимог про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суми моральної шкоди, еквівалентної 5000 євро за курсом Національного Банку України, яка має бути конвертована в національну валюту за курсом НБУ на день здійснення платежу; адміністративний позов задоволено частково; стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 жовтня 2014 року по 27 лютого 2020 року в сумі 651988,05 грн з проведенням необхідних обов`язкових відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства; визнано протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 28 лютого 2020 року по 15 грудня 2020 року; зобов`язано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 28 лютого 2020 року по 15 грудня 2020 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі № 440/5503/20 скасовано в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суми моральної шкоди, еквівалентної 5000 євро за курсом Національного Банку України, яка має бути конвертована в національну валюту за курсом НБУ на день здійснення платежу; в цій частині справу направлено до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду; в іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі № 440/5503/20 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15.09.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 у справі № 440/5503/20 в частині стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28.10.2014 по 27.02.2020 в сумі 651 988,05 грн з проведенням необхідних обов`язкових відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства і в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2021, якою залишено в цій частині рішення без змін, скасовано; в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції - Полтавського окружного адміністративного суду; в решті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2021 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2021 у справі № 440/5503/20 залишено без змін.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.10.2022 адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області та Головного управління Національної поліції в Полтавській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, щомісячного грошового забезпечення та моральної шкоди прийнято до провадження в частині позовних вимог про стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28.10.2014 по 27.02.2020 з урахуванням індексу інфляції 3 474 586,35 грн.

25.10.2022 судом отримано заяву представника позивача про збільшення позовних вимог, у якій він просив стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.10.2014 по 27.02.2020 з урахуванням індексу інфляції, визначеного станом на жовтень 2022 року, в сумі 4 391 173,20 грн /т. 3, а.с. 85/.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 жовтня 2014 року по 27 лютого 2020 року у сумі 1 757 409,00 грн з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення в оскаржуваній частині та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає про неврахування судом першої інстанції приписів абзацу третього пункту третього Порядку № 1078. Вказує на те, що суд першої інстанції не навів жодних мотивів відхилення аргументів УМВС України в Полтавській області щодо відсутності підстав для застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача. Звертає увагу на хибність висновків суду з приводу рівнозначності посади начальника УМВС України в Полтавській області, на якій перебував ОСОБА_1 , та посади начальника Головного управління Національної поліції. Уважає, що питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу мало бути вирішено судом під час розгляду справи № 816/4302/14, в якій спірні правовідносини стосувалися поновлення позивача на службі.

Від представника позивача на адресу суду надійшли заяви, в яких він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 35 000 грн в суді апеляційної інстанції.

24.06.2024 представником позивача подано заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України).

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 1979 року проходив службу в органах внутрішніх справ України /а.с.77 т.1, а.с.127 т.2/.

Наказом Міністра внутрішніх справ України № 1625 о/с від 20 серпня 2014 року «По особовому складу» відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ призначено полковника міліції ОСОБА_1 начальником Управління МВС України в Полтавській області з посадовим окладом 1775 гривень, установивши йому відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року, № 1294 (Наказ МВС від 31 грудня 2007 року за № 499) надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби (за безпосереднє розроблення, проведення експертизи проектів нормативно-правових актів) у розмірі 100 відсотків, за інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-розшукову діяльність у розмірі 50 відсотків, звільнивши його від виконання обов`язків начальника Управління МВС України в Полтавській області /а.с. 172 т.1/.

Наказом Міністра внутрішніх справ України № 2238 о/с від 27 жовтня 2014 року /а.с. 121 т. 2/ згідно з підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" № 1682-VІІ від 16 вересня 2014 року та пунктом 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ» полковника міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі № 816/4302/14 /а.с. 188-190 т.1/, з урахуванням ухвали від 26 лютого 2020 року /а.с.191, 192 т.1/, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року /а.с.192-199 т.1/ та постановою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року /а.с.200-219 т.1/, адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про скасування наказу про звільнення та поновлення на публічній службі задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства внутрішніх справ України № 2238 о/с від 27 жовтня 2014 року в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі п.п. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" №1682-VІІ від 16 вересня 2014 року та п. 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік); поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області з 28 жовтня 2014 року; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області.

Наказом Міністра Міністерства внутрішніх справ України № 139 о/с від 28 лютого 2020 року «Про особовий склад» на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі № 816/4302/14 у частині, яка допущена до негайного виконання, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління МВС України в Полтавській області з моменту звільнення з органів внутрішніх справ /а.с.174 т.1/.

Наказом Міністра Міністерства внутрішніх справ України (витяг) № 654 о/с від 07 вересня 2020 року «Про особовий склад» скасовано на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року, винесеної у справі № 816/4302/16, з урахуванням Наказу МВС України від 28 лютого 2020 року №139о/с, Наказ Міністерства внутрішніх справ України від 27 жовтня 2014 року № 2238 о/с в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 16 вересня 2014 року № 1682-VІІ "Про очищення влади" та пункту 62 "а" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із постановленням на військовий облік) /а.с.175 т.1/.

Наказом Міністра Міністерства внутрішніх справ України № 883 о/с від 15 грудня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_2 » відповідно до вимог пунктів 7, 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено зі служби в органах внутрішніх справ у відставку за пунктом 65 «а» (за віком) полковника міліції ОСОБА_1 , начальника Управління МВС України в Полтавській області /а.с.126 т.2/.

Відповідно до запису № 9 у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 /а.с.127 т.2/ ОСОБА_1 15 грудня 2020 року звільнений з органів внутрішніх справ.

Позивач, уважаючи, що наявні правові підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28 жовтня 2014 року по 28 лютого 2020 року, звернувся до суду з позовом у цій справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100, врахувавши висновок Верховного Суду викладений у постанові від 15.09.2022 у цій справі, про те, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу є об`єктом індексації, так як він є заробітною платою, та висновок експерта, наявний в матеріалах справи, дійшов висновку про обґрунтованість розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 28.10.2014 по 27.02.2020 з урахуванням індексації та з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу у розмірі 1 757 409,00 грн, допустивши до негайного виконання рішення суду в частині виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи у цій частині, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначено, зокрема, Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року, № 114 (далі - Положення № 114).

Відповідно до пункту 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з частиною першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. Разом з цим можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Так, відповідно до пункту 4 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються до цих правовідносин в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 за № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ. Ця норма є відсилочною та обумовлює існування спеціального нормативно-правового акта для унормування порядку (механізму) нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським.

Такий Порядок і умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затверджено Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799 (далі - Порядок № 260).

Відповідно до пункту 2 наказу, він набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Вперше Закон України «Про Національну поліцію» був опублікований в офіційному виданні - газеті «Голос України» 06.08.2015, отже, відповідно до статті 1 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону, окремі положення закону набрали чинності 07.08.2015, а Закон в цілому - 07.11.2015.

Відповідно до частини сьомої статті 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.

Порядок № 260 був опублікований в Офіційному віснику України № 39 від 27.05.2016 та, відповідно, набрав чинності 27.05.2016.

Враховуючи, що на момент звільнення позивача зі служби, а саме - 27.10.2014, норми Порядку № 260 не набрали законної сили, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача застосуванню підлягають норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.07.2019 у справі № 814/844/16, від 21.03.2019 у справі № 814/753/16, від 04.03.2020 у справі № 814/901/16 та ін.

Стосовно врахування індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає таке.

За визначенням, що міститься у статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-XII від 03.07.1991, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

З урахуванням наведеного, у постанові від 15.09.2022 у цій справі Верховний Суд дійшов висновку про те, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу є об`єктом індексації, так як він є заробітною платою.

Вказаний висновок Верховного Суду зроблений з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19.

Щодо необхідності врахування коефіцієнту підвищення посадового окладу під час обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає таке.

Пунктом 10 Порядку № 100, який був чинним у періоді вимушеного прогулу позивача та підлягав застосуванню до спірних правовідносин, передбачено коригування середнього заробітку при підвищенні посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. Це стосується усіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком № 100, зокрема й за час вимушеного прогулу.

Так, у разі підвищення тарифних ставок i посадових окладів відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими колективними договорами (угодами), як у розрахунковому періоді, так i у періоді, впродовж якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються для обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їхнього підвищення.

Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Аналогічним чином Верховний Суд застосував положення Порядку № 100 для цілей обрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема, у постановах у постановах від 22.05.2019 у справі № 572/2429/15-ц, від 06.08.2019 у справі № 0640/4691/18, від 15.04.2020 у справі № 826/15725/17, від 15.10.2020 у справі № 826/17601/14, від 11.02.2021 у справі № 814/197/15, від 21.04.2021 у справі № 640/6398/19.

Отже, Верховний Суд у постанові від 15.09.2022 у цій справі погодився з доводами позивача про необхідність застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за правилами пункту 10 Постанови № 100.

Водночас стосовно механізму визначення цього коефіцієнту Верховний Суд зауважив таке.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 за № 730 (далі - Постанова № 730) утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області.

У постанові від 22.07.2021 у справі № 818/716/15 Верховний Суд за подібних правовідносин зазначив, що в Законі України «Про Національну поліцію», Постанові № 730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, у цьому випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

Аналогічність завдань міліції та поліції встановлена статтею 3 Закону України «Про міліцію» та статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно, ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, та як наслідок, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Надаючи правову оцінку твердженню позивача про те, що посаду начальника УМВС України в Полтавській області, на якій перебував позивач, слід прирівняти до посади начальника Головного управління Національної поліції в Полтавській області з метою визначення коефіцієнта підвищення посадового окладу, колегія суддів зважає на таке.

За змістом Наказу МВС України № 138 від 17.02.2017 Про затвердження Переліку посад осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", що прирівнюються посадам поліцейських, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.03.2017 за № 348/30216, посада начальника Головного управління МВС України прирівняна до посади начальника Головного управління Національної поліції України.

Вказане підтверджується і довідкою ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" від 27.04.2021 за № 33/37-4/2132, виданою ОСОБА_1 , згідно з якою посаду, яку займав позивач до звільнення, прирівняно до посади начальника Головного управління в апараті ГУНП /т. 3, а.с. 93/.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 65 Закону України "Про національну поліцію" посада вважається вищою, якщо за нею штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції, нижчою, якщо передбачене нижче спеціальне звання поліції, та рівнозначною, якщо передбачене таке саме спеціальне звання поліції.

Водночас за змістом Наказу Національної поліції № 142 від 04.12.2015, посаді начальника Головного управління Національної поліції відповідає спеціальне звання полковник поліції, тобто, таке саме спеціальне звання, яке мав позивач до звільнення.

Отже, коефіцієнт підвищення посадового окладу ОСОБА_1 при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбачений пунктом 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, слід обраховувати, виходячи з того, що посадовий оклад ОСОБА_1 під час перебування його на посаді начальника УМВС України в Полтавській області складав 1775 грн /довідка УМВС України в Полтавській області № 4/2824 від 18.12.2019, т. № 1, а.с. 130/, посадовий оклад поліцейського за прирівняною посадою начальник ГУНП в Полтавській області складав 5400 грн /довідка ДУ "ТМО МВС по Полтавській області від 27.04.2021 за № 33/37-4/2132, т. № 3, а.с. 93, довідка ГУНП в Полтавській області від 20.01.2020 за № 10аз/115/29/01-2020 від 20.01.2020, т. № 1, а.с. 27/.

Згідно з висновком експертів № 2879 Полтавського відділення Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса" розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 28.10.2014 по 27.02.2020 з урахуванням індексації та з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу, що визначався пунктом 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100, склав 1 757 409,00 грн.

Враховуючи наведені висновки Верховного Суду у постанові від 15.09.2022 у цій справі, які згідно з приписами частини 5 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи, та висновок експертів № 2879, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 28.10.2014 по 27.02.2020 з урахуванням індексації та з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу у розмірі 1 757 409,00 грн.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, сформованими у постанові 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги про те, що питання виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу мало бути вирішено судом під час розгляду справи № 816/4302/14, в якій спірні правовідносини стосувалися поновлення позивача на службі, колегія суддів відхиляє.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 35 000 грн в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області на рішення суду першої інстанції від 12.12.2023, колегія суддів зазначає таке.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються ст. 134 КАС України. Відповідно до ч. 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За приписами частин 3, 4 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року, № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи, позивачем надано договір про надання правової допомоги від 09.07.2020, додаток від 28 травня 2024 року до договору від 09.07.2020, детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) у справі № 440/5503/20, квитанцію до прибуткового касового ордера № 35 від 28 травня 2024 року.

Згідно з додатком від 28 травня 2024 року до договору від 09.07.2020 змістом доручення є надання адвокатом правової допомоги за представництво інтересів позивача в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою УМВС в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року у справі № 440/5503/20; розмір гонорару становить 35 000,00 грн.

Дослідивши подані позивачем докази, колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 35 000 грн є завищеним та неспівмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

Так, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою УМВС в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року у справі № 440/5503/20 адвокатом складено лише заяву про участь у відеоконференції та заяву з процесуальних питань, змістовна частина якої складає менше одного аркушу, не містить жодного посилання на рішення ЄСПЛ та Верховного Суду, які згідно з детальним описом проаналізовані адвокатом.

Крім того, колегія суддів критично ставиться до надання таких послуг як листування позивача з судом про відеоконференцію протягом 2 годин, складення детального опису протягом 1 години.

Разом з цим участь одного адвоката при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення.

Колегія суддів зауважує, що в будь-якому випадку надання правової допомоги щодо вирішення навіть певної (усієї) сукупності питань у апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом. Первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази. У свою чергу, процедурні питання є типовими, виконання яких потребує більш технічного підходу та не залежить від ціни позову та/або професійного досвіду виконавця.

Отже, ураховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, колегія суддів уважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги у суді апеляційної інстанції таким, що підлягає зменшенню.

З огляду на зазначене колегія судів вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу позивача у суді апеляційної інстанції, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача, у сумі 2000,00 грн.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19, від 24 листопада 2021 року у справі № 420/1109/20.

Зважаючи на положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.12.2023 у справі № 440/5503/20 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 000 (дві тисячі) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 01.07.2024 року