Справа № 640/23365/21
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2024-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2024 року м.Київ 640/23365/21

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Головенка О.Д., суддів: Колеснікової І.С., Перепелиці А.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, Член Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ОСОБА_2 , Член Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ОСОБА_3 , Член Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ОСОБА_4 та Член Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ОСОБА_5 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому позивач просив суд:

визнати протиправною та незаконною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не видання розпоряджень про звільнення з посад членів Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;

зобов`язати Кабінет Міністрів України вчинити дії щодо видання розпоряджень про звільнення з посад членів Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг - Кайдаша Руслана Юрійовича, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.09.2021 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2021 судом залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю ухвалою від 02.12.2021 закрив підготовче провадження та призначив справу до колегіального розгляду по суті на 20.01.2022.

Відповідно до довідки Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2022 подальший розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження.

15.12.2022 набрав чинності Закон України від 13.12.2022 № 2825-IX Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду.

Відповідно до абзаців 1-3 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного закону Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя, а до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом. Окружний адміністративний суд міста Києва невідкладно, протягом десяти робочих днів, передає судові справи, які перебувають у його володінні, до Київського окружного адміністративного суду.

Відтак, розгляд зазначеної справи підпадає під територіальну юрисдикцію Київського окружного адміністративного суду.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддям, головуючим суддею у даній справі визначено суддю Шевченко А.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2023 справу прийнято до провадження.

На підставі розпорядження Київського окружного адміністративного суду у зв`язку з перебуванням судді Шевченко А.В. у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, проведено повторний автоматизований розподіл справи № 640/23365/21, за результатами якого головуючим суддею визначено Головенко О.Д.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2024 справу прийнято до провадження та розпочато розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті у складі колегії суддів головуючий суддя Головенко О.Д., судді Колеснікова І.С. та Перепилиця А.М.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він є споживачем (покупцем) універсальної послуги у розумінні Закону України «Про ринок електричної енергії», які отримує позивач від ТОВ «Київські енергетичні послуги».

Вважає, що бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не видання розпоряджень про звільнення з посад членів Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг - Кайдаша Руслана Юрійовича, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 безпосередньо порушує його права як споживача комунальних послуг з огляду на ситуацію правової колізії та неузгодженості питання правомочності діючого складу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та відповідно легітимності прийнятих останнім рішень.

На думку позивача, неможливо підтримувати тарифи та ціни на енергоносії та послуги, розмір яких (цін та тарифів) має регулюватись прямо самою НКРЕКП, склад якою на його думку є неправомочним у зв?язку протиправною бездіяльністю Кабінету Міністрів України, яка має свій прояв у невидані Кабінетом Міністрів України розпоряджень про звільнення з посад членів НКРЕКП ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та яка у кінцевому наслідку негативно впливає на ціни на відповідних ринках енергетики та комунальних послуг, якими позивач користуюсь протягом свого життя, а саме призведе до їх збільшення, оскільки дійсний склад НКРЕКП, з причин протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України - є неправомочним та таким, який безпідставно та незаконно приймає рішення.

Від представника Кабінету Міністрів України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній проти позову заперечують та просить у задоволенні позову відмовити, оскільки у відповідача відсутній обов`язок щодо припинення поноважень членів регулятора в разі закінченння строку повноважень членів НКРЕКП. Кабінет Міністрів України України приймає рішення виключно про дострокове припинення повноважень зазначених членів.

На думку відповідача зазначені обгрунтування є безпіставними та такими, що задоволенню не підлягають. Крім того наголошує на тому, що позивач не вказав, які саме його права та обов`язки порушено.

Під час попереднього розгляду справи, представником НКРЕКП було подано пояснення, відповідно до яким третя особа у задоволенні позову просила відмовити.

У судовому засіданні 26.06.2024 на підставі ст. 205 КАС України судом ухвалено продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Судом встановлено, що 22.09.2016 Верховною Радою України було прийнято Закон України № 1540-VII «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (далі Закону № 1540).

У подальшому до зазначеного закону було внесено ряд змін, серед яких доповнення п. 3-1 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення».

Так, на підставі Закону України № 2237-VIII від 07.12.2017 «Про внесення змін до Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" щодо надання повноважень Президенту України для забезпечення сталої діяльності Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг внесено зміни такого змісту: «До призначення нового складу (нових членів) Регулятора відповідно до ст. 8 цього Закону та у разі неправомочності Регулятора Президент України призначає членів Регулятора у кількості, що дорівнює кількості вакантних посад, до дня призначення членів Регулятора, обраних за результатами відкритого конкурсного відбору, але не більш як на три місяці».

Користуючись вищенаведеною нормою п. 3-1 Розділу IV Закон України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», Президент України 29.10.2019 видав ряд Указів, а саме:

№ 780/2019 «Про призначення Р. Кайдаша членом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»;

№ 781/2019 «Про призначення О. Бабій членом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»;

№ 782/2019 «Про призначення В. Тарасюка членом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»;

№ 783/2019 «Про призначення О. Магди членом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

Відповідно до текстів зазначених указів перерахованих осіб було призначено на посади членів Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, до дня призначення члена НКРЕКІ, обраного за результатами відкритого конкурсного відбору, але не більш як на три місяці.

19.12.2019 Верховною Радою України на виконання рішення Конституційного Суду України № 5-р/2019 від 13.06.2019 було прийнято Закон України № 394-1X «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення конституційних принципів у сферах енергетики та комунальних послуг» (далі- Закон № 394), яким було внесено зміни до ряду положень Закону № 1540, серед яких:

1) НКРЕКП має статус, як постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України;

2) члени Регулятора призначаються на посади розпорядженням Кабінету Міністрів України (абзац 50 ч. 3 ст. 8 Закону № 1540), а також їх повноваження припиняються достроково з дня видання розпорядження Кабінету Міністрів України про його звільнення (абзац 13 ч. 7 ст. 8 Закону № 1540);

3) у разі неправомочності (відсутності кворуму) Регулятора Кабінет Міністрів України призначає членів Регулятора у кількості, що дорівнює кількості вакантних посад, до дня призначення членів Регулятора, обраних відповідно до вимог цієї статті, але не більш як на три місяці". (ч. 4 ст. 8 Закону № 1540);

4) у разі дострокового звільнення члена Регулятора з посади нове призначення за результатами конкурсу здійснюється на період, що визначається Кабінетом Міністрів України, але не менш як на два роки (ч. 6 ст. 8 Закону № 1540).

Позивач ставить під сумнів статус членів НКРЕКП, яких було призначено на посади на певні строки повноважень відповідно до Закону № 1540 у редакції до внесення в нього змін Законом № 394. На його думку Кабінет Міністрів України мав своїми розпорядженнями звільнити раніше призначених членів НКРЕКП, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» № 794-VII від 27.02.2014 (далі - Закон № 794) діяльність Кабінету Міністрів України грунтується на принципах верховенства права та законності.

Згідно з положеннями ст. 4 вказаного Закону № 794 Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Приписами ст. 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови та розпорядження, які є обов?язковими до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 794 Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов?язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 21 Закону № 794 Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.

Крім того, Уряд спрямовує свою діяльність на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Регулятор) є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України.

Особливості спеціального статусу Регулятора обумовлюються його завданнями і повноваженнями та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливостях організації та порядку діяльності Регулятора, в особливому порядку призначення членів Регулятора та припинення ними повноважень, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Регулятора та гарантії незалежності в прийнятті ним рішень у межах повноважень, визначених законом, встановленні умов оплати праці членів та працівників Регулятора.

Регулятор є колегіальним органом, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб?єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» до складу Регулятора входять сім членів, у тому числі Голова.

Зазначеною статтею також визначено порядок призначення, припинення повноважень та правового статусу членів Регулятора, зокрема шляхом проходження відкритого конкурсу.

Серед іншого положеннями вказаної статті визначено строк повноважень членів Регулятора, який становить шість років.

Також п. 3-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1540 (у редакції до 19.12.2019) було визначено, що до призначення нового складу (нових членів) Регулятора відповідно до ст. 8 цього Закону № 1540 та у разі неправомочності Регулятора Президент України призначае членів Регулятора у кількості, що дорівнює кількості вакантних посад, до дня призначення членів Регулятора, обраних за результатами відкритого конкурсного відбору, але не більш як на три місяці.

Так, на підставі наведеного вище положення, указами Президента України від 29.10.2019 № 780/2019, № 781/2019, № 782/2019, № 783/2019 було призначено членами НКРЕКП ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Слід звернути увагу, що протягом 2019 року акти чинного законодавства, якими врегульовано питання діяльності Регулятора зазнали змін.

Вказане підтверджується положеннями Закону № 394.

Крім того, положеннями п.п. 19) п. 10 Закону № 394 було виключено п. 3 та 3-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1540.

Також, відповідно до п. 3 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 394 визначено, що особа, яка перебуває на посаді члена Регулятора на день набрання чинності цим Законом, продовжує здійснювати повноваження члена Регулятора протягом строку, що становить різницю між шістьма роками та строком перебування на посаді до дня набрання чинності цим Законом, з урахуванням п. 4 цього розділу.

Суд звертає увагу, що Закон № 1540 ані зі змінами внесеними Законом № 394, ані у редакції станом на момент звернення із позовною заявою, не передбачає будь-якого обов?язку Кабінету Міністрів України щодо припинення повноважень членів Регулятора.

Таким чином, відсутність обов?язку відповідача вчинити дії щодо видання розпорядження спростовує твердження позивача про наявності ознак бездіяльності, допущеної з боку Кабінету Міністрів України.

Водночас, положеннями ч. 6 та 7 ст. 8 Закону № 1540 визначено підстави припинення повноважень члена Регулятора.

Такж колегія суддів вважає за можливе звернути увагу, що чинне законодавство стосовно організації діяльності НКРЕКП визначає таке поняття, як ротація членів Регулятора.

Так, відповідно до п. 4 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 394 ротація членів Регулятора, які перебувають на посаді станом на день набрання чинності цим Законом, застосовується до:

одного члена Регулятора - до 1 липня 2020 року;

одного члена Регулятора - до 1 липня 2021 року;

одного члена Регулятора - до 1 липня 2023 року;

двох членів Регулятора - до 1 липня 2024 року;

двох членів Регулятора - до 1 липня 2025 року.

Схема ротації членів Регулятора з поіменним списком затверджується Президентом України.

Тобто, змінами, внесеними положеннями Закону № 394 визначено єдиний підхід до порядку призначення членів Регулятора та порядку припинення їх повноважень, що виключає можливість стверджувати про відсутність належного реагування Кабінету Міністрів України на зміни правового регулювання питань діяльності НКРЕКП.

Таким чином суб?єктивне трактування позивачем положень Закону № 1540 та Закону № 394 не є належним доводом, на підтвердження бездіяльності Кабінету Міністрів України.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам і поясненням сторін (їх представників) за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 1 КАС України порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист та його способи і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, в порядку адміністративного судочинства можуть розглядатися спори щодо будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень без обмежень, але відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови, що такі рішення, дії (бездіяльність) є юридично значимими для позивача, тобто порушують його права та інтереси шляхом обмежень у реалізації суб`єктивних прав чи покладення на нього необґрунтованих обов`язків.

У розумінні ст. 19 КАС України, предметом розгляду по суті в порядку адміністративного судочинства є не будь-які рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а лише ті, що породжують права та обов`язки учасників спірних відносин.

Згідно з п.п. 1, 2, 7, 8 ч. 1 ст. 4 КАС України у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні, окрім іншого, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за КАС України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій та предметом якого є рішення, дія чи бездіяльність, що на думку особи порушує його права, свободи або законні інтереси.

Одночасно, суд акцентує увагу, що за змістом наведених норм Конституції України та КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах, в межах яких виник спір.

При цьому, порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Натомість, вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Також, аналіз вищезгаданих норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявнику.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в постановах Верховного Суду України, зокрема від 01.12.2015 у справі № 800/134/15, від 15.12.2015 у справі № 800/206/15, в яких зазначено, окрім іншого, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам, та таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Також, Верховний Суд в постанові від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17 констатував, що з огляду на вимоги ст. 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Крім того, Верховний Суд встановив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. При цьому, заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Проаналізувавши зміст наведених норм та судової практики, у взаємозв`язку з доводами та вимогами позивача, викладеними у позові та наявними у справі доказами, суд дійшов висновку про те, що, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що відповідачами порушені права та/або інтереси, що належать безпосередньо позивачу та, які підлягають судовому захисту і можуть бути відновлені у заявлений ним спосіб, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

У тому числі, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що викладена у його рішенні від 30.10.2014 у справі «Швидка проти України» у п. 54 якого вказано, що Конвенція покликана гарантувати не якісь теоретичні або ілюзорні права, а права, які є ефективними на практиці.

В той же час, суд при вирішенні даної справи виходить з того, що позивачем не надано жодного допустимого доказу про допущення Кабінетом Міністрів України протиправної бездіяльності щодо невидання розпоряджень про звільнення з посад членів Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що в сукупності свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України": згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain).

При цьому, суд враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України, відповідно до п. 58 якого суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий - суддя Головенко О.Д.

Судді: Колеснікова І.С.

Перепелиця Я.М.