Справа № 320/8771/21
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2024-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/8771/21 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Файдюка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.11.2023 у справі за позовом 20 ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

22.02.2021 ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просить: зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області провести щомісячний перерахунок пенсії ОСОБА_1 обчислюваний виходячи із заробітної плати 350 крб., починаючи з 01.01.2012 до дня вирішення справи у суді; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити різницю між виплаченою пенсією та пенсією, розрахованою внаслідок щомісячного перерахунку пенсії ОСОБА_1 обчислюваний виходячи із заробітної плати 350 крб., починаючи з 01.01.2012 до дня вирішення справи у суді.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі 320/6257/18 пенсійний орган зобов`язаний провести перерахунок пенсії обчислюючи виходячи із заробітної плати позивача 350 крб. починаючи з 01.01.2012, проте з відповіді відповідача від 05.01.2021 позивач дізнався, про не проведення відповідачем вказаного розрахунку.

Позивач зазначив, що повторно 04.02.2021 звернувся до відповідача із запитом щодо стану виконання судового рішення в цій частині, проте відповіді не отримав, тому звернувся до суду з таким позовом, оскільки вважає, що відповідач зобов`язаний провести щомісячний перерахунок його пенсії виходячи із заробітної плати 350 крб. починаючи з 01.01.2012 до дня вирішення цієї справи в суд та виплатити різницю між виплаченою пенсією та пенсією розрахованою внаслідок щомісячного перерахунку пенсії позивача із заробітної плати 350 крб. починаючи з 01.01.2012 року до дня вирішення справи в суді.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.11.2023 (у порядку спрощеного позовного провадження) у задоволені позовних вимог відмовлено повністю (а.с.124).

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що є судове рішення, яке набрало законної сили щодо вирішення питання про перерахунок пенсії позивача виходячи із заробітної плати 350 крб. починаючи з 91.01.2012 до дня вирішення цієї справи, і обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неправильним, оскільки встановлення судового контролю для належного виконання рішення суду передбачено ст.382 КАС України.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції помилкового вважає, що спірні правовідносини вже вирішено судом у справі 320/6257/18, оскільки у цій справі, крім першої позовної вимоги, яка дійсно є подібною, що розглядалась у справі 320/6257/18, проте у цій справі позивач заявив ще одну позовну вимогу як зобов`язати відповідача виплатити різницю між виплаченою пенсією та пенсією розрахованою внаслідок щомісячного перерахунку пенсії позивача із заробітної плати 350 крб. починаючи з 01.01.2012 року до дня вирішення справи в суді.

Вказана обставина, на думку апелянта, залишилась поза уваги суду, оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2022 наголошено, що ухвала Київського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 у цій справі підлягає скасуванню, через те, що друга позовна вимога по суті не розглядалась у справі 320/6257/18.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2024 відкрито апеляційне провадження, а після надходження 16.05.2024 справи до суду, призначено 17.05.2024 справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 17.06.2024.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача в якій вказано про правильність висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, зазначає наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 28.11.2002 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія) (а.с.5).

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2014 у справі №1003/15087/12 за позовом Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої пенсії з вересня 2002 по серпень 2012 на загальну суму 158383,54 грн. - відмовлено у повному обсязі.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі № 320/6257/18 визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області щодо відмови у проведенні перерахунку та виплати незаконно утриманої пенсії ОСОБА_1 , особі з інвалідністю 2 групи, щодо якого встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою (довічно), відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" починаючи з 01.01.2012; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області провести перерахунок пенсії обчислюваний виходячи із заробітної плати 350,00 руб. починаючи з 01.01.2012; визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області № 101 від 23.08.2012 щодо відрахування з пенсії ОСОБА_1 по 20% з вересня 2012 року по даний час; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Білоцерківському районі Київської області провести виплати протиправно утриманої пенсії по 20% ОСОБА_1 за період з вересня 2012 року по даний час (а.с.6).

Листом від 05.01.2021 № 25-19924/К-02/8-1000/21 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повідомлено позивача, що кошти за рішенням суду від 27.03.2019 у справі № 320/6257/18, нараховані в сумі 53 447, 83 грн та виплачені в грудні 2019 року, проте після аналізу матеріалів пенсійної справи у урахуванням рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 встановлено недоцільність виконання зазначеного рішення (а.с.10).

04.02.2021 позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо виконання Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі № 320/6257/18 (а.с.14).

22.02.2021 позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з цим позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 провадження в адміністративній справі №320/8771/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області було закрито.

Проте, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2022 ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 про закриття провадження у цій справі було скасовано в частині позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити різницю між виплаченою пенсією та пенсією, розрахованою внаслідок щомісячного перерахунку пенсії ОСОБА_1 виходячи із заробітної плати 350 крб., починаючи з 01.01.2012 до дня вирішення справи у суді, та направлено для продовження розгляду до Київського окружного адміністративного суду.

Вказані обставини підтверджені відповідними доказами.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, предметом розгляду цієї справи є лише позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити різницю між виплаченою пенсією та пенсією, розрахованою внаслідок щомісячного перерахунку пенсії ОСОБА_1 виходячи із заробітної плати 350 крб., починаючи з 01.01.2012 до дня вирішення справи у суді, які, як правильно вже було досліджено судами, і судом першої інстанції і судом апеляційної інстанції, підлягають розгляду по суті, оскільки враховуючи строк звернення до суду з такими вимогами та датами листа відповідача і подачі позову, строк звернення позивачем до суду не пропущено.

Проте, ці позовні вимоги не підлягають задоволенню, як правильно зазначив суд першої інстанції з огляду на таке.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

В свою чергу, відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно положень частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та пункт 1 резолютивної частини Рішення № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує "кожному" захист "своїх прав", які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Адже саме в такому контексті сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

Отже гарантоване ст. 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Частиною 1 та 2 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ нараховані суми пенсії, не затребувані пенсіонером своєчасно, виплачуються за минулий час не більш як за 3 роки перед зверненням за одержанням пенсії. Суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно з частиною третьою статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів ПФУ та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Відповідно до статті 55 цього Закону нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу ПФУ, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Буквальне тлумачення наведених норм права дає підстави вважати, що ці норми стосуються вже нарахованих сум пенсій за минулий час, однак не виплачених з вини ПФУ.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а дійшла висновку, що норми, зокрема статі 87 Закону № 1788-ХІ та статті 46 Закону № 1058-ІV (щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов:

1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом;

2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.

У справі, що розглядається, позивач звернувся до суду з позовом у зв`язку із тим, що пенсійний орган не виплатив нараховані суми пенсії згідно рішення суду.

Відтак, суд дійшов висновку, що застосуванню підлягають спеціальні строки, встановлені ст. 87 Закону № 1788-ХІ, ст. 46 Закону № 1058-ІV та ст. 51 Закону № 2262-ХІІ, а не строки, передбачені ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду слід відмовити.

Відповідно до статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм вбачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а.

Згідно статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду у цій справі є лише позовні вимоги - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити різницю між виплаченою пенсією та пенсією, розрахованою внаслідок щомісячного перерахунку пенсії ОСОБА_1 обчислюваний виходячи із заробітної плати 350 крб., починаючи з 01.01.2012 до дня вирішення справи у суді.

Провадження щодо позовних вимог - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області провести щомісячний перерахунок пенсії ОСОБА_1 обчислюваний виходячи із заробітної плати 350 крб., починаючи з 01.01.2012 до дня вирішення справи у суді, ухвалою Київського окружного адміністративного суду 14.12.2021 закрито, і ця ухвала після оскарження в апеляційному порядку залишена без змін.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог (щодо виплатити різниці між виплаченою пенсією та пенсією яку слід сплачувати) суд першої інстанції робить висновок, що вони не є обґрунтованими, оскільки позовні вимоги «зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області провести щомісячний перерахунок пенсії ОСОБА_1 обчислюваний виходячи із заробітної плати 350 крб.» мають виконуватися, оскільки судове рішення набрало законної сили, будь якого рішення з приводу необхідності встановлення судового контролю через тривале та неповажне невиконання відповідачем не має, отже, і не має належних та допустимих доказів того, що підлягає виплаті різниця між виплаченою пенсією та пенсією яку слід сплачувати.

Колегія суддів з таким висновком погоджується, через що вважає, що всі наведені апелянтом доводи не заслуговують уваги, оскільки не спростовують зазначений висновок суду першої інстанції.

Щодо всіх інших доводів апелянта, колегія суддів також їх відхиляє як необґрунтовані при цьому приймаює до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому зазначено «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апелянта не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.11.2023 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.11.2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про зобов`язання вчинити певні дії, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Файдюк