Справа № 420/29027/23
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2024-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/29027/23

Перша інстанція: суддя Харченко Ю.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар - Афанасенко Ю.М.

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Горбач В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 березня 2024 року у справі № 420/29027/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, Голови Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Вилкова Сергія Валентиновича про визнання протиправними дій, та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправними дії голови Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури (далі - ВКДКА) Вилкова С.С. щодо відмови у задоволенні запиту на інформацію ОСОБА_1 від 21 вересня 2023 року до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури щодо надання копії договору про надання правової допомоги, укладеного 01.01.2023 між ВКДКА і адвокатом Кудіновою О.М. на представництво інтересів ВКДКА;

- зобов`язати Вищу кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури надати ОСОБА_1 копію договору про надання правової допомоги, укладеного 01.01.2023 між ВКДКА і адвокатом Кудіновою О.М., на представництво інтересів ВКДКА.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що він звернувся до ВКДКА із запитом на інформацію, у якій просив надати копію договору про надання правової допомоги, укладеного 01.01.2023 між ВКДКА і адвокатом Кудіновою О.М. на представництво інтересів ВКДКА. Проте, Листом за вих. №1638 від 27.09.2023 голова ВКДКА Вилков С.В. відмовив йому у задоволенні запиту на інформацію, посилаючись на те, що запитувана інформація відноситься до конфіденційної. Однак, ОСОБА_1 не погодився з відмовою у наданні йому інформації з підстав вказаних у відповіді, у зв`язку з чим звернувся до суду з даною позовною заявою.

Відповідач - Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури проти задоволення позову заперечувала, надала до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що обґрунтованою та законною є відповідь у Листі ВКДКА за вих. № 1638 від 27.09.2023 про відсутність у ВКДКА повноважень у наданні на запит позивача від 21.09.2023 копії Договору, оскільки договори, в яких однією зі сторін виступає ВКДКА, а також інформація про умови та зміст цих договорів - включені до Переліку інформації, що є конфіденційною у Вищій кваліфікаційно-дисциплінарній комісії адвокатури, та не підлягає розголошенню на запити третіх осіб під час воєнного стану.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 01березня 2024 року у задоволенні позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції проігнорував, правову позицію Верховного Суду у справі № 554/11837/14-а та приписи ч. 2 ст. 6 Закону № 2939 - VI, оскільки відмовляючи у задоволенні запиту на інформацію, відповідач про жоден із інтересів, як підставу для відмови, не навів;

- суд першої інстанції не правильно застосовує норми статті 7 Закону № 2939 - VI, за якими конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону;

- суд першої інстанції оминув увагою твердження позивача, що з 17.10.2022 Рада адвокатів України втратила легітимність через закінчення строку, на який її обрано;

- суд першої інстанції помилково умотивовує рішення тим, що Рішення Ради Адвокатів України №51 від 20.05.2023, а також Наказ ВКДКА №21-ОД від 16.06.2023, як станом на момент звернення та отримання позивачем - ОСОБА_1 відповіді від Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, так і станом на дату розгляду справи по суті, є чинними та в судовому порядку не скасованими;

- суд першої інстанції також помилково зазначає, що Наказ №21-ОД від 16.06.2023 «Про затвердження переліку інформації, що є конфіденційною у ВКДКА та не підлягає розголошенню на запити третіх осіб», є внутрішнім організаційно-розпорядчим актом Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 21.09.2023 звернувся до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із запитом на інформацію, у якій просив надати копію договору про надання правової допомоги, укладеного 01.01.2023 між ВКДКА і адвокатом Кудіновою Ольгою Михайлівною, на представництво інтересів ВКДКА.

27.09.2023 Листом за вих. №1638 за підписом голови ВКДКА Вилкова Сергія, ОСОБА_1 повідомлено, що - "Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 52 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури є колегіальним органом, завданням якого є розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури. Відповідно до частини другої статті 21 Закону України "Про інформацію" та статті 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації", на підставі частини восьмої статті 52 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", пункту 6 частини першої статті 5 Положення про ВКДКА, керуючись Рішенням Ради адвокатів України від 20.05.2023 № 51 "Про нерозголошення конфіденційної інформації органами адвокатського самоврядування під час воєнного стану", з метою забезпечення належної діяльності ВКДКА у період дії воєнного стану, Наказом Голови Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 21-ОД від 16.06.2023 затверджено Перелік інформації, що є конфіденційною у ВКДКА та не підлягає розголошенню на запити третіх осіб. До вказаного переліку інформації віднесено, зокрема, договори, в яких однією зі сторін виступає ВКДКА, а також інформацію про умови та зміст цих договорів. Таким чином, у ВКДКА відсутні повноваженнями щодо надання запитуваної Вами інформації".

Не погоджуючись з вищевказаною позицією ВКДКА, викладеною у Листі ВКДКА вих. № 1638 від 27.09.2023, ОСОБА_1 звернуся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на лист за вих. №1638 від 27.09.2023 , яким позивачеві повідомлено, що Наказом Голови Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 21-ОД від 16.06.2023 затверджено Перелік інформації, що є конфіденційною у ВКДКА та не підлягає розголошенню на запити третіх осіб. До вказаного переліку інформації віднесено, зокрема, договори, в яких однією зі сторін виступає ВКДКА, а також інформацію про умови та зміст цих договорів. Таким чином, у ВКДКА відсутні повноваженнями щодо надання запитуваної позивачем інформації.

Отже, суд першої інстанції виснував, що саме до повноважень розпорядника інформації належить встановлення наявності чи відсутності підстав для обмеження у доступі до інформації, а отже правомірною є відмова 27.09.2023 ВКДКА в частині надання на запит позивача копії договору про надання правової допомоги, укладеного 01.01.2023 між ВКДКА і адвокатом Кудіновою Ольгою Михайлівною, на представництво інтересів ВКДКА.

Проте з вказаним висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір (ст. 34 Конституції України).

За змістом ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі також - «Закон», Закон № 2939-VI ).

Відповідно до преамбули Закону України «Про доступ до публічної інформації» цей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Згідно зі ст.1 Закону№2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Стаття 12 Закону№2939-VI встановлено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у ст.13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (п.1 ч.1 ст.13 Закону).

Так, статтею 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що ВКДКА є колегіальним органом, завданням якого є розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури. Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури підконтрольна і підзвітна з`їзду адвокатів України та Раді адвокатів України.

Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури є юридичною особою і діє відповідно до цього Закону, інших законів України та положення про Вищу кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури.

Установчим документом Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури є положення про Вищу кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури, яке затверджується з`їздом адвокатів України.

Також пунктами 1-4 розділу І Положення про ВКДКА визначено, що ВКДКА - колегіальний орган, що діє у системі органів Національної асоціації адвокатів України та є національним органом адвокатського самоврядування, на який Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" покладено завдання розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури.

Повноваження, порядок формування та діяльності ВКДКА визначаються Законом України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», Статутом Національної асоціації адвокатів України (НААУ), рішеннями з`їзду адвокатів України, Ради адвокатів України та цим Положенням.

Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури підконтрольна і підзвітна з`їзду адвокатів України та Раді адвокатів України. Положення про ВКДКА є установчим документом ВКДКА, що затверджується установчим з`їздом адвокатів України. Зміни та доповнення до Положення про ВКДКА вносяться з`їздом адвокатів України.

У справі «Бузеску проти Румунії» (Buzescu v. Romania) від 24.05.2005 року, заява №61302/00, п.74, Європейський суд з прав людини зазначив , що союз адвокатів Румуні є законодавчо утвореним органом , наділеним як адміністративними так нормотворчими прерогативами, котрі переслідують інтереси суспільства, що стосується спілки адвокатів. Відповідно, відповідальність держави виникає в результаті прийняття ним адміністративного рішення. котре оскаржене заявником.

За приписами ч.5 ст.242 КАС України суд враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.05.2020 року у справі №160/9696/18, яка зазначила, що із системного, сутнісного та цільового підходу до розуміння конституційних положень та положень профільного (базового) законодавчого акта, який визначає статус, мету, завдання та функції адвокатури (Закон «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»), вбачається, що адвокатура як інституція та її діяльність в аспекті забезпечення реалізації конституційного права особи на правову допомогу набуває певних особливих властивостей суб`єкта публічних відносин. Ця властивість адвокатури увиразнюється (посилюється) метою її служіння суспільному інтересу шляхом надання своєчасної і належної правової допомоги у поєднанні з виконанням делегованих їй державою окремих владних повноважень. У контексті сказаного має значення й особливий характер адвокатської професії, представники якої є учасниками творення правосуддя.

Отже ВКДКА здійснюють владні управлінські функції в розумінні п.1 ст.13 Закону №2939-VI та є розпорядником інформації.

При цьому cистемний аналіз визначення публічної інформації, наведеного у статті 1 Закону №2939-VI та переліку розпорядників публічної інформації, наведеного у статті 13 Закону №2939-VI, дає підстави для висновку, що вся інформація, яка перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання, є публічною. При цьому, обов`язок щодо надання публічної інформації на запит покладено безпосередньо на розпорядника публічної інформації, тобто, на того суб`єкта владних повноважень, у володінні якого знаходиться відповідна запитувана публічна інформація. ( див. постанову Верховного Суду від 22.01.2020 по справі № 806/1687/17)

Підсумовуючи наведене колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах позивач є запитувачем інформації та наділений правом одержувати публічну інформацію, яка знаходиться у володінні відповідного розпорядника, а відповідач у справі - ВДКА є розпорядником інформації, відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 13 Закону, а тому останній має обов`язок надавати таку інформацію за відповідним запитом.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції встановив, що відповідач відмовив у наданні позивачу запитуваної інформації, мотивувавши це тим, що ця інформація є конфіденційною, тобто віднесена до інформації з обмеженим доступом.

Так, доступ до запитуваної інформації був обмежений Наказом Голови Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 21-ОД від 16.06.2023, яким затверджено Перелік інформації, що є конфіденційною у ВКДКА та не підлягає розголошенню на запити третіх осіб. До вказаного переліку інформації віднесено, зокрема, договори, в яких однією зі сторін виступає ВКДКА, а також інформацію про умови та зміст цих договорів. Таким чином, відповідач вважав, що у ВКДКА відсутні повноваженнями щодо надання запитуваної позивачем інформації.

Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував положень пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», слід зазначити таке.

За приписами Закону № 2939-VI, не має значення, який суб`єкт обмежив доступ до інформації (застосував той чи інший гриф). Закон № 2939-VI не передбачає можливості для розпорядника, який отримав запит, направити його до іншого розпорядника, який прийняв рішення про обмеження доступу до запитуваної інформації (наприклад, відніс його до службової інформації). Розпорядник, який отримав запит і який володіє запитуваною інформацією, зобов`язаний його розглянути і прийняти рішення по суті щодо надання чи відмови в доступі. При цьому він може провести консультації з іншим органом влади, який первинно обмежив доступ до інформації, але в межах встановлених законом строків для розгляду такого запиту.

Присвоєння конкретному документу грифу «для службового користування» (частина друга статті 9 Закону № 2939-VI) саме по собі не є підставою для відмови у задоволенні запиту на інформацію у ньому, оскільки така підстава не передбачена частиною першою статті 22 Закону № 2939-VI. Наявність підстав для такої відмови може бути встановлена лише шляхом застосування «трискладового тесту» (пункт 2 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI). ( див. пункти. 41-43 постанови Верховного Суду від 09.02.2021 у справі № 640/6710/20).

Таким чином, обмеження інформації, яка є публічною та у доступ до якої просив надати позивач, можливе лише у випадках визначених законом, а не Наказом Голови Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 21-ОД від 16.06.2023.

Суд вважає, що ВКДКА є розпорядником даної інформації, проте якщо договір має конфіденційну інформацію, то відповідач повинен був діяти на підставі ст.7 Закону України «Про доступ до публічної інформації», якою встановлено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена вч.1 і 2 ст.13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені ч.1 ст.13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Аналіз положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо конфіденційної інформації дає підстави виокремити такі її ознаки: встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; суб`єкти владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної; публічна інформація не може бути віднесена до конфіденційної у випадках, визначених Законом (частини перша, друга статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»); у випадках, встановлених законодавством, може не бути обмежено доступ до визначеної інформації, в тому числі й конфіденційної (частин п`ята та шоста статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Отже, можливість віднесення інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до неї.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону.

Ці вимоги називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації (див. Постанову пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації»).

Відтак передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту».

Колегія суддів звертає увагу на те, що положення частини другої статті 6 Закону передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».

Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

За таких умов, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових «трискладового тесту» означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду від 30 січня 2020 року у справі №806/1959/16, від 17 лютого 2020 року у справі №826/8891/16, від 5 березня 2020 року у справі №823/1811/16, від 6 серпня 2020 року у справі №440/3005/19 та випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №9901/249/19.

Оскільки відповідач відмовляючи в наданні копії договору про надання правової допомоги, укладеного 01.01.2023 між ВКДКА і адвокатом Кудіновою О.М. на представництво інтересів ВКДКА, не зазначив будь-яких мотивів щодо наявності підстав для обмеження інформації у відповідності до критеріїв, визначених пунктами 1-3 частини другої статі 6 Закону, то його відмова у наданні запитуваної інформації є необґрунтованою.

Водночас, колегія суддів акцентує увагу , що за приписами частини сьомої статті 6 Закону обмеженню у доступі підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Отже, у разі наявності у запитуваних документах персональних даних про певних фізичних осіб, відповідач повинен надавати копії запитуваних документів, з яких шляхом ретушування вилучати відомості, доступ до яких обмежено відповідно до закону.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 листопада 2019 року у справі №1240/2978/18.

Суд зауважує, що пункт 2 та пункт 3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» фактично вимагають у кожній справі встановлювати баланс між інтересом, що захищається та якому може бути завдано шкоду від оприлюднення інформації, та правом суспільства знати запитувану інформацію. Водночас вимога встановлення при вирішенні справи судом щодо того, чи було дотримано необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), також встановлена пунктом 8 частини третьої статті 2 КАС України.

При вирішенні спірного питання , колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду, за змістом якої розпорядник повинен не лише допомогти запитувачу ідентифікувати запитувану інформацію, а й активно співпрацювати з ним, тобто проявити очевидну готовність надати потрібну допомогу (в аспекті порушеного питання). Оскільки розпорядник інформації в спірних правовідносинах зайняв пасивну позицію, такі дії (бездіяльність) слід кваліфікувати як такі, що не відповідають принципам статті 2 КАС України, зокрема, принципам добросовісності (пункт 5 частини другої) і розсудливості (пункт 6 частини другої). Водночас, розпорядник інформації повинен керуватися принципом добросовісності і розсудливості та не застосовувати формалістичний підхід до вирішення питання, а максимально сприяти (на вимогу) запитувачу, наскільки це практично можливо, у доступі до публічної інформації, гарантованої статтею 10-1 Законом України «Про доступ до публічної інформації» (див. постанову Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 380/15492/21).

Відтак апеляційний суд підсумовує, що оскаржена відмова відповідача у наданні публічної інформації є протиправною, а тому позовні вимоги в цій частині мають бути задоволені.

Щодо можливості обмеження доступу до інформації у зв`язку із введенням воєнного стану колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно з ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Наявність обставини збройної агресії Росії проти України є загальновідомою обставиною і не потребує доказуванню відповідно до ч. 3 ст.78 КАС України.

Таким чином, право звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, інших розпорядників публічної інформації інформації не може бути обмежене за умови введення воєнного стану.

Щодо доводів відповідача з посиланням на правову позицію Верховного Суду, (див. постанову від 09.11.2020 у справі 640/5681/19), що Закон № 2939-VI, гарантуючи доступ до публічної інформацій, не може слугувати альтернативним способом отримати інформацію, режим доступу до якої є предметом спеціального правового регулювання, так як ОСОБА_1 в межах розгляду адміністративної справи №420/14294/23 як позивач не скористався приписами статі 80 КАС Україна та не витребував вказаний договір варто зауважити про таке.

У вказаній справі Верховний Суд зазначив , що запитувана інформація містить відомості досудового розслідування у спірних правовідносинах та є таємною, а відтак існує спеціальний порядок доступу до інформації досудового розслідування.

Натомість у справі, що розглядається, відповідач не навів даних, що витребуваний договір містить певні відомості відносно яких існує спеціальний порядок доступу до такої інформації. При цьому як вбачається із змісту пояснень відповідача від 24.06.2024 pdf.asice.zip ( а.с.47-69, т.2)) , ОСОБА_1 заявляв таке клопотання в межах розгляду справи №420/14294/23, але суд йому відмовив, мотивуючи тим , що наявність такого документа у адміністративній справі не є обов`язковим.

Підсумовуючи наведене , суд відхиляє доводи відповідача що позивач всупереч закону бажає альтернативним способом отримати інформацію

Далі, як зазначив Верховний Суд у справі 640/5681/19, одержавши запит на інформацію, який подано згідно із Законом № 2939-VI, проте який за своїм змістом є зверненням громадянина відповідно до Закону № 393/96-ВР, розпорядник інформації повинен відмовити у задоволенні такого запиту через невідповідність його предмета вимогам закону (пункт 2 частини п`ятої статті 19, пункт 4 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI), та з урахуванням принципів добросовісності і розсудливості розглянути запит за Законом № 393/96-ВР. При цьому запитувача повинно бути повідомлено у п`ятиденний строк про те, що його запит на інформацію буде розглядатися як звернення відповідно до Закону № 393/96-ВР.

Окрім того, у цій постанові Верховний Суд зазначив, що НАБУ відмовляючи у наданні запитуваної інформації правомірно зазначило, що отримати відповідну інформацію позивач може виключно у порядку, визначеному КПК України , тобто у такий спосіб НАБУ сприяло у реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством прав та інтересів позивача.

Проте , як убачається із змісту відповіді ВКДК 27.09.2023 (листом за вих. №1638) такого роз`яснення остання не містить.

Щодо аргументів відповідача, що запитувана позивачем інформація не є публічною, оскільки не створюється під час виконання останньою обов`язків суб`єкта владних повноважень щодо розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури регіонів, колегія суду, з огляду на наведені вище висновки їх відхиляє та додатково зазначає, що відповідачем не наведено обставин , що такий договір укладався ВКДК не як суб`єктом владних повноважень.

Стосовно доводів відповідача про те, що не вимагається проведення «трискладового тесту», то апеляційний суд їх також відхиляє, оскільки не проведення такого тесту можливе лише за умови коли порядок надання запитуваної позивачем інформації врегульований іншими нормами чинного законодавства.

Надаючи оцінку аналізу трискладового тексту відповідача, наведеного ним лише у додаткових поясненнях від 24.06.24 ( а.с.47-69,т.2), колегія суддів зазначає, що ця правова позиція врахована судом лише при обранні способу захисту порушеного права.

Також колегія суддів зазначає, що суду не відомий зміст затребуваного договору, тобто не можливо встановити яка саме інформація може вважатись конфіденційною, а відтак не може навести належну правову оцінку твердженням відповідача, що остання є конфіденційною інформацію та з огляду на трискладовий текст не може бути надана позивачу.

З цих же підстав суд відхиляє доводи відповідача, що у разі надання копії договору відбудеться розголошення адвокатської таємниці.

Наведене вище та відсутність у суду інформації щодо наявності такого договору, укладеного саме з Кудіновою О.М. , свідчить про відсутність підстав для вирішення питання щодо залучення її в якості третьої особи.

Також з огляду на усталену практику Верховного Суду, колегія суддів відхиляє твердження відповідача, що цей спір не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Щодо способу захисту колегія зазначає про таке.

Позивач звернувся із позовом про визнання протиправними дії голови (посадової особи) ВДКА, проте як спосіб відновлення порушення права просив зобов`язати ВДКА надати запитувану інформацію.

За загальним правилом голова (посадова особа суб`єкта владних повноважень) не є розпорядником інформації, а відтак такі позовні вимоги формально не можуть бути задоволені.

Натомість колегія суддів вважає належним та ефективним способом захисту порушеного відповідачем-1 права позивача щодо отримання відповіді на свій запит -визнання протиправною бездіяльність (дії) ВДКА щодо не надання позивачу запитуваної інформації. Такий спосіб захисту спрямований на забезпечення справедливої сатисфакції та належного відновлення порушеного права позивача.

Аналогічний підхід до обрання належного способу захисту, зокрема у випадку, коли позивач не заявляв позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень, Верховний Суд застосував у постановах від 11.03.2019 у справі №П/9901/989/18/ та від 09.11.2020 у справі № 640/5681/19

Проаналізувавши викладене у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відмова Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури у задоволенні запиту позивача на інформацію є протиправною, проте суд першої інстанції зазначеного не врахував.

Натомість, враховуючи встановлені судом обставини, з урахуванням наведених норм, а також з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, колегія суддів вважає, що правильним способом захисту порушених прав позивача, є зобов`язання ВДКА повторно розглянути запит позивача з урахуванням висновків, викладених у цій постанові.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким адміністративний позов слід задовольнити частково.

Щодо розподілу судових витрат по справі колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Колегією суддів встановлено, що при зверненні до суду першої інстанції з позовом, позивач сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн., згідно платіжної інструкції № 0.0..1 від 20.10.2023 (а.с. 7, т.1 ), та за подачу апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду 1610,40 грн., згідно платіжної інструкції № 0.0..1 від 07.03.2024 (а.с. 165,т.2).

Приписами ч. 3 ст. 139 КАС України унормовано, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

А відтак, у зв`язку з частковим задоволенням позову, на підставі ч.3 ст.139 КАС України, з Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1342,00 (1073,60+1610,40: 2) грн. судового збору, що є пропорційним задоволеним вимогам товариства.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 березня 2024 року у справі № 420/29027/23 - скасувати, ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури в особі голови Вилкова Сергія Валентиновича щодо відмови у задоволенні запиту на інформацію ОСОБА_1 від 21 вересня 2023 року до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури щодо надання копії договору про надання правової допомоги, укладеного 01.01.2023 між ВКДКА і адвокатом Кудіновою Ольгою Михайлівною на представництво інтересів ВКДКА.

Зобов`язати Вищу кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 21 вересня 2023 року до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури щодо надання копії договору про надання правової допомоги, укладеного 01.01.2023 між ВКДКА і адвокатом Кудіновою Ольгою Михайлівною на представництво інтересів ВКДКА.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури ( ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1 342 (одна тисяча триста сорок дві) гривні .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення - 01 липня 2024 року.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк