Справа № 380/26056/23
Суддя: Желік Олександра Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2024 рокусправа № 380/26056/23

Львівський окружний адміністративний суд в складі судді Желік О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини доходів, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України із вимогами стягнути з Міністерства юстиції на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.05.2019 року по 05.04.2021 року в сумі 481425 грн.; стягнути з Міністерства юстиції на користь позивача індексацію невиплаченої заробітної плати, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за весь час вимушеного прогулу починаючи з 30.05.2007 року, та всі інші виплати, що передбачені Законом (сума заборгованості по компенсаційним та інфляційним виплатам становить 1584982,00 грн.).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Львів) своєчасно не виконано постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14, якою зобов`язано поновити ОСОБА_1 з 30.05.2007 в Управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на посаді першого заступника начальника. Як зазначає позивач, наказ №974/К про поновлення його на посаді начальника Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) прийнято лише 30.04.2021, що свідчить про існування підстав для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення про поновлення на роботі. Окрім цього позивач просить стягнути на його користь індексацію невиплаченої заробітної плати компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати та інші, передбачені законами виплати.

Позиція відповідача викладена у відзивах на позовну заяву (вх.№91185 від 27.11.2023 та вх.№95261 від 11.12.2023), в яких представник щодо задоволення позову заперечила та вказала, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі № 813/5500/14 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України, Західного міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції (м. Львів), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.05.2007 по 22.05.2019 в розмірі 1 212 932 (один мільйон двісті дванадцять тисяч дев`ятсот тридцять дві) гривень 99 (дев`яносто дев`ять) копійок з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Відтак, Західним міжрегіональним управлінням Міністерством юстиції (м. Львів) сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.05.2007 по 22.05.2019, що підтверджується меморіальним ордером від 08.09.2020 № 3 (#73087328), меморіальним ордером від 08.09.2020 № 5 (№73085574), меморіальним ордером від 08.09.2020 №7 (№73089802). Також, 23.03.2020 ОСОБА_1 звертався із ідентичним позовом до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, компенсації втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, стягнення сум індексації невиплаченої заробітної плати. Звертає увагу суду, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 у справі № 380/2085/20 позов задоволено частково: стягнуто із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час затримки виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 813/5500/14 у розмірі 374247,81 грн. без урахування обов`язкових платежів та податків; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на суму середнього заробітку, у розмірі 1115516,77 грн без урахування обов`язкових платежів та податків; індексацію заробітної плати у розмірі 31182,59 грн; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, нарахованої на розмір індексації, у розмірі 33743,82 грн.; у задоволенні позовних вимог про стягнення з Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 : різниці між надбавкою за ранг без урахування обов`язкових платежів та податків; компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на розмір різниці між надбавками за ранг; надбавки за вислугу років без урахування обов`язкових платежів та податків; компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на розмір різниці між надбавками за вислугу років відмовлено повністю. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021 у справі № 380/2085/20 апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) задоволено, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 380/2085/20 скасовано та прийнято постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду відмовлено. З урахуванням вищенаведеного, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у період з 23.05.2020 по 19.10.2020 не підлягає сплаті.

Також представник відповідача зазначила, що Міністерство юстиції України не було суб`єктом звільнення ОСОБА_1 , резолютивні частини судових рішень у зазначеній справі не містили зобов`язань Міністерства юстиції України щодо вчинення будь-яких дій стосовно ОСОБА_1 , у тому числі щодо поновлення. Таким чином, на думку представника відповідача, Міністерства юстиції України не є належним суб`єктом, який повинен відповідати за несвоєчасне поновлення позивача на посаді. Вказує, що Міністерством юстиції України наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області не видавався, у трудових відносинах з Мін`юстом останній не перебував.

Щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів представник відповідача зазначила, що середній заробіток за час вимушеного прогулу та/або затримка виконання рішення, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як Закону України «Про оплату праці» так і Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому не підлягає компенсації.

Щодо нарахування та виплати позивачу індексації на суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу представник відповідача вказала, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Отже, виплати, які розраховують з середньої зарплати, не є об`єктами індексації (абз. 3 п. 3 Порядку № 1078). При цьому зауважує: суми індексації в розрахунку середнього заробітку вже враховано. Виплата позивачу середнього заробітку з урахуванням індексації суперечить чинному порядку проведення вказаних виплат, оскільки така проводиться тільки із виплат, які законодавчо визначені, як об`єкти виплат, що підлягають індексації. Крім того, виплати, які підлягають індексації, повинні носити, зокрема, постійний характер, що в даному випадку відсутнє. Виплата середнього заробітку позивачу за рішенням суду є юридичним фактом, що носить разовий характер. Враховуючи вище наведене, вбачається, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу та/або затримку виконання рішення (що виплачується за рішенням суду та не є оплатою праці за виконану роботу), є разовою та розрахована із середньої заробітної плати, а тому ця виплата не підлягає індексації.

Представник відповідача наголошує, що з Єдиного державного реєстру судових рішень стало відомо, що позивач, ОСОБА_1 , при розгляді справи № 813/5500/14 (виконання якого є основою справи № 380/2085/20), зловживаючи своїми правами, щодо поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, свідомо приховав факт відсутності у нього вимушеного прогулу, а саме факт роботи на посаді державної служби в ГУ Державної міграційної служби у Львівській області, починаючи з 12.04.2012 про що свідчать судові рішення в іншій справі № 813/3603/17, за результатом розгляду якої судовими рішеннями, які набрали законної сили Так, 12.04.2012 ОСОБА_1 прийнято на роботу в органи міграційної служби. 05.12.2012 його було переведено на посаду начальника відділу громадянства Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі ГУ ДМСУ у Львівській області). 07.04.2016 його було переведено на посаду начальника відділу з питань громадянства Головного управління ДМСУ у Львівській області. У справі № 813/3603/17 рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2018, допущеним до негайного виконання, позивача поновлено на рівнозначній посаді з 20.03.2018. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.07.2019 у справі № 813/3603/17 скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та прийнято нове рішення, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань громадянства управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМСУ у Львівській області з 21.11.2017. Стягнуто з ГУ ДМСУ у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28 002, 48 грн. Крім того, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від у справі № 1340/4056/18 за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДМСУ у Львівській області стягнуто з ГУ ДМСУ у Львівській області на користь ОСОБА_1 8 591 грн за час затримки виконання рішення суду у справі № 813/3603/17 з 21.03.2018 по 15.04.2018. У зв`язку з тим, що позивач в період з 23.05.2019 по 19.10.2020 працював у Головному управлінні Державної міграційної служби на посаді завідувача сектору роботи ГУ ДМСУ у Львівській області та отримував заробітку плату з державного бюджету України. Отже, через приховування факту перебування на іншій посаді державної служби (відсутність факту вимушеного прогулу), позивач отримав поновлення на посаді державного службовця одночасно у двох органах державної влади на підставі рішень судів, та йому одночасно присуджено відразу дві, за один і той же період, взаємовиключні виплати середніх заробітків за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді від 08.11.2023 в справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 12.12.2023 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху.

У підготовчому засіданні, що відбулось 09.01.2024, суд ухвалою без виходу до нарадчої кімнати постановив закрити підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 05.03.2024 в справі призначено судово-економічну експертизу.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2024 скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2024 року про призначення експертизи у справі № 380/26056/23; відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про призначення експертизи.

Ухвалою суду від 24.05.2024 продовжено розгляд адміністративної справи №380/26056/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини доходів.

У судове засідання, призначене на 04.06.2024 на 12:00 год. сторони не з`явились, проте подали до суду заяви про здійснення розгляду справи без їх участі в порядку письмового провадження.

За результатом проведеного судового засідання суд вирішив перейти до письмового провадження з метою подальшого розгляду справи та ухвалення рішення.

Розглянувши позов, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

Постановою Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 813/5500/14 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України, Західного міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції (м.Львів), касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі №813/5500/14 в частині позовних вимог про визнання протиправними дій, скасування наказів про звільнення, зобов`язання вчинити дії скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково: визнано неправомірними дії Департаменту державної виконавчої служби, Державної виконавчої служби Львівської області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Державної виконавчої служби Львівської області в період його тимчасової непрацездатності; визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту державної виконавчої служби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 29.05.2007 №808; визнано протиправним та скасовано наказ Державної виконавчої служби Львівської області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 30.05.2007 №441/К; визнано неправомірними дії ГУЮ у Львівській області щодо неприйняття ОСОБА_1 на посаду заступника начальника відділу ДВС ГУЮ у Львівській області; поновлено ОСОБА_1 з 30.05.2007 в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 30.05.2007 в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника допущено до негайного виконання. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі №813/5500/14 в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасовано і направлено справу в цій частині позовних вимог на новий судовий розгляд до суду першої інстанції; в решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.04.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2017 у справі №813/5500/14 залишено без змін.

Згідно наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) від 30.04.2021 №974/К ОСОБА_1 призначено 05.05.2021 на посаду начальника Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) в порядку переведення з Головного управління юстиції у Львівській області із збереженням 06 рангу державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби, з посадовим окладом згідно із штатним розписом.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 в частині поновлення на посаді, позивач звернувся з відповідним позовом до суду з метою стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 23.05.2019 по 05.04.2021.

Щодо твердження представника відповідача про неналежного, на його думку, відповідача у справі, суд зазначає таке.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву посилається на те, що резолютивні частини судових рішень справі про поновлення ОСОБА_1 не містили зобов`язань Міністерства юстиції України щодо вчинення будь-яких дій, у тому числі й щодо його поновлення. Наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області не видавався Міністерством юстиції України, у трудових відносинах з Мін`юстом останній не перебував.

Суд відзначає, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021 у справі №380/2085/20 скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.10.2020, яким стягнуто із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 у розмірі 374 247,81 грн. без урахування обов`язкових платежів та податків; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої на суму середнього заробітку, у розмірі 1 115 516,77 грн. без урахування обов`язкових платежів та податків; індексацію заробітної плати у розмірі 31 182,59 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, нарахованої на розмір індексації, у розмірі 33743,82 грн.

У вищезгаданій постанові суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що станом на час ухвалення Верховним Судом постанови від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 про поновлення ОСОБА_1 з 30.05.2007 в Управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на посаді першого заступника начальника була чинною Типова структура головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затверджена наказом Міністерства юстиції України 16.02.2018 №386/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16.02.2018 за №193/31645, якою було передбачено наявність у головному територіальному управлінні юстиції в області такого підрозділу, як Управління державної виконавчої служби та посади у ньому заступника начальника Управління - начальника відділу.

На час ухвалення Верховним Судом постанови від 22.05.2019 в частині поновлення ОСОБА_1 з 30.05.2007 в Управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на посаді першого заступника начальника, а також станом на час видачі Верховним Судом виконавчого листа від 01.07.2019 про її виконання, Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, що було визначене боржником, здійснювало свою діяльність на звичайній основі відповідно до чинної на той час редакції Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, що затверджене наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 №1707/5, зареєстроване у Міністерстві юстиції України від 23.06.2011 за №759/19497 (надалі - Наказ №1707/5).

У подальшому згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» від 09.10.2019 №870 ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком, до якого включене, у тому числі, Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, а також утворено нові міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком, до якого включене, у тому числі, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Наказом Міністерства юстиції України від 23.10.2019 №3228/5, що зареєстрований у Міністерстві юстиції України 23.10.2019 за №1126/34097, внесені відповідні зміни до Наказу №1707/5 шляхом викладення цього наказу у новій редакції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначив, що після ухвалення судового рішення та видачі виконавчого листа з його виконання, мало місце вибуття Головного територіального управління юстиції у Львівській області, визначеного в якості боржника у виконавчому провадженні №60913599, зі спірних правовідносин та передача відповідних функцій у цих правовідносинах Західному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Львів).

Також суд апеляційної інстанції вказав, що наказом Міністерства юстиції України від 07.11.2019 №3421/5, що зареєстрований у Міністерстві юстиції України 07.11.2019 за №1148/34119, були внесені зміни до Наказу №1707/5 шляхом викладення пункту 9 цього наказу в наступній редакції: «Начальник міжрегіонального управління має не більше восьми заступників, включаючи першого заступника начальника. Перший заступник начальника, заступники начальника міжрегіонального управління, заступники начальника міжрегіонального управління - начальники Управлінь забезпечення примусового виконання рішень та їх заступники призначаються на посади та звільняються з посад державним секретарем Міністерства юстиції України».

Тобто, з внесенням відповідних змін до Наказу №1707/5, компетенція щодо призначення на посади та звільнення з посад перших заступників начальника, заступників начальника міжрегіонального управління, заступників начальника міжрегіонального управління - начальників Управлінь забезпечення примусового виконання рішень та їх заступників передана державному секретарю Міністерства юстиції України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді позивача може бути стягнута лише з Міністерства юстиції України, оскільки відповідно до пункту 9 Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, перші заступники начальника Головних територіальних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі призначаються на посади та звільняються з посад державним секретарем Міністерства юстиції України.

Згідно частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на те, що обставини, які встановлені у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021 у справі №380/2085/20 є преюдиційними для даної справи, суд доходить висновку, що належним відповідачем в частині позовних вимог щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за затримку виконання судового рішення є все ж таки Міністерство юстиції України.

Вирішуючи спір по суті суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 235 Кодексу законів про працю України (далі КзПП України; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Приписами статті 236 КзПП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, згідно з пунктом 5 якого нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання роботодавцем про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх обов`язків.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Кодекс законів про працю України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/12318/21, від 20 вересня 2023 року у справі №380/11636/22.

У справі, що розглядається, постановою Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14, зокрема, поновлено ОСОБА_1 з 30.05.2007 в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 30.05.2007 в УДВС ГТУЮ у Львівській області на посаді першого заступника начальника допущено до негайного виконання.

Отже, існування зазначеного судового рішення породжує обов`язок його виконання щодо поновлення ОСОБА_1 на вказаній посаді, який має бути здійснений, шляхом видання відповідного наказу.

Між тим, як висновується з матеріалів справи та не заперечується самим відповідачем, постанову Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14 фактично виконано Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Львів) лише 30.04.2021 шляхом видання наказу №974/К про призначення позивача на посаду 05.05.2021.

За таких обставин суд доходить висновку про затримку виконання судового рішення щодо поновлення ОСОБА_1 , а відтак і про наявність підстав для стягнення на його користь середнього заробітку за час такої затримки.

Верховний Суд у постанові від 26.07.2023 у справі №640/30/21 зазначає, що вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу з першого дня після звільнення працівника й закінчується по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Правова позиція щодо застосування приписів ст. 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21.

Таким чином, знову ж таки, оскільки постанова Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №813/5500/14, якою зобов`язано поновити ОСОБА_1 на посаді, фактично виконана 30.04.2021 (шляхом його призначення на посаду з 05.05.2021), суд доходить висновку про необхідність стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.05.2019 по 04.05.2021.

Суд також звертає увагу на те, що за приписами пункту 10 Порядку №100 (у редакції до 12.12.2020), обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.

З аналізу вказаної правової норми слідує, що у разі підвищення тарифних ставок і посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення при обчисленні середньої заробітної плати.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №826/15725/17, від 16.09.2020 у справі №140/3020/19.

Водночас 12.12.2020 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100» (далі Постанова №1213), якою пункт 10 Порядку №100 виключено, а отже вказаний пункт стосовно обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення підлягає застосуванню у площині спірних правовідносин в обмежених часових рамках, а саме по дату 11.12.2020, а тому правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення з 12.12.2020 відсутні.

Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу слід обраховувати за наступною формулою:

- за період з 23.05.2019 по 11.12.2020 з урахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення;

- за період з 12.12.2020 по 04.05.2021 без урахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення.

Щодо обрахунку першого періоду вимушеного прогулу (з 23.05.2019 по 11.12.2020) суд враховує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі №813/5500/14 вже визначено середньоденну заробітну плату позивача у 2019 році (шляхом множення на коефіцієнт збільшення заробітної плати), і така становить 1019,97 грн.

Частиною четвертою статті 78 КАС України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, матеріали даної адміністративної справи не містять відомостей щодо розміру посадового окладу позивача з 01.01.2020 по 11.12.2020 з метою здійснення обрахунку середньоденної заробітної плати позивача з урахуванням пункту 10 Порядку №100.

У той же час суд відзначає, що як випливає зі змісту позовної заяви, позивач просить суд здійснити обрахунок його вимушеного прогулу виключно з величини середньоденної заробітної плати за 2019 рік (виходячи з суми 1019,97 грн.).

Згідно частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відтак обрахунок вимушеного прогулу позивача за період з 23.05.2019 по 11.12.2020 слід здійснювати в межах заявлених позовних вимог, тобто на підставі середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , визначеної станом на 2019 рік 1019,97 грн.

Тому розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою виконання рішення суду за період з 23.05.2019 по 11.12.2020 становить 399828,24 грн. (392 робочі дні * 1019,97 грн.).

Щодо обрахунку другого періоду вимушеного прогулу (з 12.12.2020 по 04.05.2021) суд, як вже було зазначено вище, зазначає, що такий слід обраховувати без застосування пункту 10 Порядку №100.

Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі №813/5500/14 визначено, що заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення (за березень 2007 року 2929,58 грн. та за квітень 2007 року 2880,75 грн.) становить 5810,33 грн. без врахування податків і зборів, відповідно середньоденний заробіток (5810,33 грн. / 41 робочий день) становить 141,72 грн.

Таким чином, розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою виконання рішення суду за період з 12.12.2020 по 04.05.2021 становить 13605,12 грн. (96 робочих днів * 141,72 грн.).

На підставі наведеного суд доходить висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою виконання рішення суду, яка підлягає стягненню з Міністерства юстиції України на користь позивача, становить 413433,36 грн. (399828,24 грн. + 13605,12 грн.).

Твердження представника відповідача про те, що позивач був працевлаштований в Головному управлінні ДМС України у Львівській області суд не бере до уваги, оскільки постанову Верховного Суду від 22.05.2019 було допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Окрім цього, перебування позивача у подальшому на службі в Головному управлінні ДМС України у Львівській області жодним чином не нівелює обов`язку відповідача вжити заходів щодо виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді.

Щодо вимог позивача в частині стягнення з Міністерства юстиції України на його користь компенсації втрати частини доходів суд вважає, що у їх задоволенні слід відмовити з огляду на таке.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон №2050-ІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

Статтею 3 Закону № 2050-ІІІ передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до статті 6 Закону № 2050-ІІІ, компенсацію виплачують за рахунок:

власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян;

коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету;

коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Аналіз статті 1 Закону № 2050-ІІІ дає підстави дійти висновку, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

При цьому саме на ту установу чи підприємство, в якому працювала особа і яке допустило затримку виплати доходу (в даному випадку заробітної плати) покладається у відповідності до Закону № 2050-ІІІ обов`язок щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини такого доходу.

Аналогічної позиції дотримується й Верховний Суд у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 804/2994/18, у якій вказано, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.

Суд встановив, що позивач просить стягнути на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за весь час вимушеного прогулу починаючи з 30.05.2007.

Також суд встановив, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі №813/5500/14 Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Львів) було виплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.05.2007 по 22.05.2019 в розмірі 1212932,99 грн., що підтверджується меморіальними ордерами від 08.09.2020 №3 (№73087328), від 08.09.2020 №5 (№73085574), від 08.09.2020 №7 (№73089802), які містяться в матеріалах справи.

Відтак, оскільки обов`язок щодо нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30.05.2007 по 22.05.2019 було покладено саме на Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів), а також зважаючи на те, що суму такого середнього заробітку було знову ж таки виплачено Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Львів), суд доходить висновку, що в даному випадку обов`язок щодо нарахування та виплати на користь позивача компенсації втрати частини доходів (на виплачену суму 1212932,99 грн.) покладається також на Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Правові висновки колегії суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду, викладені у постанові від 06.04.2021 у справі №380/2085/20, на які посилається позивач, не можуть бути застосовані при розгляді даної частини позовних вимог, оскільки у такій постанові апеляційного суду чітко зазначено, що Міністерство юстиції України може бути суб`єктом відповідальності лише за позовними вимогами щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді позивача.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що саме Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) є належним відповідачем за позовними вимогами щодо нарахування та виплати на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за весь час вимушеного прогулу починаючи з 30.05.2007. До аналогічних висновків дійшов суд і в частині вимог щодо нарахування та виплати на користь позивача індексації заробітної плати.

Таким чином, позовні вимоги щодо нарахування та виплати на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за весь час вимушеного прогулу починаючи з 30.05.2007, а також вимоги щодо нарахування та виплати на користь позивача індексації заробітної плати в даній справі задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1, 2 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255, 264, 265 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, місто Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання судового рішення за період з 23.05.2019 по 04.05.2021 у розмірі 413433 (чотириста тринадцять тисяч чотириста тридцять три) гривні 36 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Желік О.М.