Справа № 320/1037/24
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2024 року № 320/1037/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту також відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії позивачу відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в м. Києві о/р 30 від 15.12.2023 про відмову позивачу в перерахунку пенсії відповідно до його заяви від 11.12.2023, зареєстрованої за №21945;

- зобов`язати відповідача провести перерахунок пенсії позивачу з урахуванням документів, доданих до його заяви від 11.12.2023, згідно з розпискою-повідомленням, зареєстрованим за №21945.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що відповідачем при призначенні позивачу пенсії не було зараховано період його роботи з 03.01.1992 по 28.02.1997, посилаючись на відсутність у трудовій книжці номеру та дати наказу про звільнення, із зазначенням про можливість надання підтверджуючих документів відповідно до положень Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі по тексту також Порядок №637).

Позивач стверджує, що ним до ГУ ПФУ в м. Києві були надані для перерахунку пенсії визначені Порядком №637 документи, проте відповідач спірним рішенням відмовив у здійсненні перерахунку пенсії з підстав, аналогічним підставам невключення спірного періоду до страхового стажу позивача.

На думку позивача, означена відмова є неправомірною з огляду на подання позивачем у відповідності до вимог Порядку №637 документів, які містять відомості про період роботи та підтверджують наявність трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що спірним рішенням позивачу було відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії з огляду на відсутність у записі №16 трудової книжки номеру та дати наказу про звільнення та у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій наголошено на поданні оригіналів документів для підтвердження трудового стажу разом із заявою про перерахунок пенсії №21945, оформленої 11.12.2023.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта громадянина України.

Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 04.04.2023 №2600-0205-8/63641 за наслідками розгляду заяви позивача про допризначення пенсії у зв`язку з наданими документами у частині зарахування до страхового стажу періодів роботи з 16.03.1982 по 18.10.1985 та з 03.01.1992 по 28.02.1997 повідомлено, що у трудовій книжці у записі №7 відсутня дата наказу про звільнення, а в записі №16 відсутні номер та дата наказу про звільнення. Додаткових документів, що підтверджують факт роботи у зазначені періоди не надано. На підставі викладеного, Головним управління ПФУ у Київській області прийнято рішення від 28.03.2023 №30 про відмову у перерахунку пенсії.

Заявою від 11.12.2023 позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві про зарахування періоду з 03.01.1992 по 28.02.1997. Відповідно до розписки-повідомлення, позивачем долучено до заяви документи загальною кількістю 73 файли.

Рішенням ГУ ПФУ в м. Києві від 15.12.2023 №38755/03-16 за наслідками розгляду заяви позивача від 11.12.2023 щодо врахування страхового стажу до 01.01.2004 відмовлено у перерахунку пенсії з 01.12.2023 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки у трудовій книжці в записі №16, де вказано звільнення 28.02.1997, відсутній номер та дата наказу. Підтверджуючі документи відсутні.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо нездійснення перерахунку пенсії, правомірністю прийняття відповідачем цього рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі по тексту - Закон №1788) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг, врегульовано Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту також - Закон №1058).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною другою статті 24 Закону №1058 визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати на дату здійснення доплати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частини третя, четверта статті 24 Закону №1058).

Відповідно до статті 62 Закон №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Означена норма Закону №1788 кореспондується з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 №637 (далі по тексту - Порядок №637), відповідно до якої основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Частиною першою статті 44 Закону №1058 визначено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Згідно частин четвертої та п`ятої статті 46 Закону №1058 перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться, зокрема, у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж працівника є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.

У справі, що розглядається, спірним є період перебування позивача на посаді директора Підприємства «Ирис» з 03.01.1992 по 28.02.1997.

Відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_1 , заповненій 07.08.1979, за №№ 15, 16 позивач у період з 03.01.1992 по 28.02.1997 перебував на посаді директора Підприємства «Ирис».

Суд констатує, що у записі №16 відсутні відомості щодо наказу про звільнення, а саме, відсутні номер та дата наказу про звільнення позивача.

Водночас, із записів №№ 15, 16 у трудовій книжці позивача вбачається відсутність у ній неправильних чи неточних записів про цей період роботи, які б унеможливлювали його зарахування до страхового стажу, зокрема у датах прийняття на роботу та звільнення з роботи, найменування роботодавця.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі по тексту також - Інструкція № 58), яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110.

Відповідно до пункту 1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Отже, з вищенаведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність страхового стажу у позивача.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Враховуючи означене, у суду є підстави вважати, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 по справі №654/890/17 (провадження № К/9901/22832/18).

Крім того, суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці, оскільки неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 72366973) та від 16.04.2020 у справі №159/4315/16-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР -88814807).

Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 72028704) зазначив, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

У постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 72608654) Верховний Суд зауважив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

З огляду на означене, суд зауважує, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, щодо якого такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Крім того, судом встановлено, що позивачем до матеріалів пенсійної справи долучено:

- копію наказу Підприємства «Ирис» від 02.01.1992 №3 про прийняття позивача на роботу;

- розрахункові касові ордери від 17.06.1992, від 03.11.1992, 30.04.1992, 30.05.1992, 25.05.1992, 18.06.1992, 02.07.1992, 01.06.1992, 02.06.1992 про отримання позивачем коштів;

- платіжні відомості за січень - березень, травень вересень, жовтень, грудень 1992 про виплату, зокрема, позивачу заробітної плати;

- лист Підприємства «Ирис» без номеру та без дати, в якому зазначено, що збори засновників підприємства «Ирис» просять звільнити переводом ОСОБА_1 з 02.01.1992 згідно рішення зборів засновників №1;

- договір №39 від 08.02.1993 про оренду приміщення, підписаний позивачем як орендарем від імені Підприємства «Ирис»;

- накази про оплату труда від 1994 року, підписані директором Підприємства «Ирис» ОСОБА_1 .

Водночас, у спірному рішенні зазначено про відсутність підтверджуючих документів, що, на переконання суду, свідчить про неприйняття відповідачем до уваги наданих позивачем у відповідності до Порядку №637 документів для підтвердження стажу роботи, незважаючи на їх долучення до заяви від 11.12.2023 у кількості 73 файли.

Суд зауважує, що обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що було проаналізовано усі подані документи і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувався орган пенсійного фонду при прийнятті такого рішення.

Особливо виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про прийняття негативного для особи рішення з огляду на наслідки, які це потягне.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

З приводу зазначеного є сталою позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 826/6528/18, від 10.04.2020 у справі № 819/330/18, від 10.01.2020 у справі № 2040/6763/18).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про передчасність прийняття відповідачем спірного рішення про відмову в перерахунку пенсії позивача з 01.12.2023 на підставі поданої ним заяви від 11.12.2023 з долученими до неї документами, з огляду на відсутність у ньому належної мотивації, залежної від конкретних обставин, які були предметом розгляду, в частині відсутності аналізу усіх поданих документів та, як наслідок, відсутності мотивування їх неприйняття до уваги, а також з урахуванням висновків суду, що недотримання правил ведення трудової книжки не може мати негативних наслідків для позивача, відносно якого було вчинено порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Враховуючи означене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в м. Києві о/р 30 від 15.12.2023 про відмову позивачу в перерахунку пенсії відповідно до його заяви від 11.12.2023, зареєстрованої за №21945.

Водночас, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії позивачу відповідно до вимог чинного законодавства та зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії позивачу з урахуванням документів, доданих до його заяви від 11.12.2023, згідно з розпискою-повідомленням, зареєстрованим за №21945, не підлягають задоволенню з огляду на їх передчасність, оскільки проведенню такого перерахунку передує належний розгляд заяви позивача від 11.12.2023 разом з усіма долученими до неї документами, чого не було зроблено відповідачем у повному обсязі.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Таким чином, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, порушення яких відбулося внаслідок прийняття відповідачем спірного рішення про відмову в перерахунку пенсії без аналізу усіх долучених ним до заяви від 11.12.2023 документів, без врахування відсутності негативних наслідків для позивача у випадку недотримання правил ведення трудової книжки, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.12.2023 разом з усіма доданими до неї документами, з урахуванням висновків суду, що не є втручанням у дискреційні повноваження останнього з огляду на таке.

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, позов слід задовольнити частково з виходом за межі позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією від 28.12.2023 №0349-8070-5224-6092, а також у розмірі 2560,00 грн, що підтверджується квитанцією від 19.01.2024 №162.

Враховуючи часткове задоволення позову з виходом за межі позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2560,00 грн, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ГУ ПФУ в м. Києві.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з вчиненням процесуальних дій, а саме, за копіювання документів, що пов`язані з підготовкою до розгляду справи, у розмірі 948,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (пункт 5 частини третьої статті 132 КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 138 КАС України розмір витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Позивач просить суд стягнути з відповідача витрати, пов`язані з вчиненням процесуальних дій, у розмірі 948,00 грн, що складаються з витрат на виготовлення позивачем копій документів.

На підтвердження здійснення означених витрат позивачем долучено до справи копії фіскальних чеків ФОП ОСОБА_2 від 20.12.2023 про оплату 106 копій вартістю 4 грн на суму 424,00 грн та від 18.01.2024 про оплату 131 копії вартістю 4 грн на суму 524,00 грн.

Статтею 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 року №265/95-ВР визначено, що розрахунковий документ - це документ встановленої форми та змісту (касовий, товарний чеки, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку РРО або заповнений вручну.

Пунктом 15 статті 3 Закону №265/95-ВР встановлено, що товарні чеки, накладні та інші письмові документи, що засвідчують передання права власності на товари (послуги) від продавця до покупця, повинні надаватися покупцю таких товарів (послуг) за його вимогою. Оформлення розрахункових операцій з використанням товарних чеків у випадках, передбачених Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (№265/95-ВР), є правомірним.

Так, з копії фіскального чеку від 20.12.2023 вбачається про здійснення копіювання 106 аркушів.

Суд зауважує, що до позовної заяви долучено 93 аркушів додатків, копії яких завірені позивачем 28.12.2023, тобто після формування фіскального чеку від 20.12.2023. Частина копій долучених до справи додатків є двосторонніми.

Ухвалою суду від 16.01.2024 про залишення позовної заяви без руху позивача зобов`язано надати уточнену позовну заяву (2 примірники) та копії додатків до позовної заяви для направлення відповідачеві.

З копії фіскального чеку від 18.01.2024 вбачається про здійснення копіювання 131 аркуша.

Заявою про усунення недоліків позовної заяви (на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху) від 23.02.2024 позивачем долучено до матеріалів справи додатки на 93 аркушах, копії яких завірені позивачем 23.02.2024, тобто після формування фіскального чеку від 18.01.2024. Частина копій долучених до справи додатків є двосторонніми.

З огляду на викладене, документально є підтвердженими витрати на оплату послуг копіювання документів на суму 948,00 грн.

Враховуючи часткове задоволення позову, а також те, що у справі міститься документальне підтвердження понесення позивачем вказаних судових витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій на суму 948,00 грн, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивача належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, у розмірі 632,00 грн, що є пропорційним до частини задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві о/р 30 від 15.12.2023.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.12.2023 разом з усіма доданими до неї документами, з урахуванням висновків суду.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 2560,00 грн (дві тисячі п`ятсот шістдесят грн 00 коп.) та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, у розмірі 632,00 грн (шістсот тридцять дві грн 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (ідентифікаційний код 42098368, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.