Справа № 401/1284/22
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2024-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 червня 2024 року м. Дніпросправа № 401/1284/22

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року (суддя Казанчук Г.П.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до Виконавчого комітету Світловодської міської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управлення Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якому просив стягнути матеріальну шкоду у розмірі 29834 грн та моральну шкоду розміром 3000 грн., що загалом становить суму 32834 грн.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року в задоволені позову відмовлено

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтував тим, що судом не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення.

Скаржник вказував, що в оскаржуваному судовому рішенні при викладенні обставин судом неправильно відображено позицію позивача, що позивач з листопада 2019 виконував обов`язки міського голови. Таке не відповідає змісту та суті поданих позивач документів і фактичним обставинам, оскільки в матеріалах справи є копія виписки з Єдиного Державного реєстру з зазначенням дати виконання обов`язків Світловодського міського голови з 02 грудня 2019 року. Цей письмовий доказ також має суттєве значення для об`єктивного розгляду справи та прийняття справедливого рішення. Також неправдиво та неправильно зазначено, що після припинення повноважень позивач намагався в позасудовому порядку повернути частину стягнутої відповідачем заробітної плати. Зазначене також спростовується матеріалами справи, оскільки позивачем долучено чимало судових рішень Третього апеляційного адміністративного суду які набрали законної сили а обставини встановлені судом не підлягають повторному доказуванню. Зазначеними рішеннями вказується, що відповідачем по основоположній справі № 340 /1979 /19 була Світловодська міська рада тому і обов`язок виконати судове рішення покладається на міську раду, а ні секретар ОСОБА_2 а тим паче громадянин ОСОБА_2 не є відповідачем. У відповіді на відзив та поясненнях позивачем виділено та процитовано витяги доданих до матеріалів рішень. Тому відсутнє підтвердження фактів позасудового вирішення порушених моїх громадянських прав. Також судом не вказується та не підкріплюється документальним підтвердженням обізнаності позивача про наявність та обов`язковість виконання судового рішення або підтвердження власної зацікавленості та умислу невиконання судового рішення. В матеріалах справи є письмові докази та висновки комісій про проведення службових перевірок, які не тільки підтверджують необізнаність про наявність факту невиконання судового рішення, а і невинуватість позивача і встановлюють конкретних службових осіб, які допустили невиконання доручень, приховування матеріалів, що призвело до невиконання судового рішення. Це в чергове доводить неповноту з`ясування обставин та надання належної оцінки наданим письмовим доказам . У матеріалах справи та доданих судових рішеннях цитуються законні повноваження міських голів та особи, на яку покладаються обов`язки виконання повноважень міського голови. Ні у відзиві ні у жодному законі та Конституції України не зазначено, що міські голови є керівниками колегіального органу місцевого самоврядування на який покладено повноваження вирішення земельних питань. У міського голови відсутні законні важелі не тільки примусити депутатів виконати судове рішення а і примусити прийти на скликану сесію та прийняти участь у її роботі. Якщо суд досліджував письмові докази та аналізував матеріали то міг переконатися, що в період з січня 2020 року по квітень 2020 року депутати не тільки не голосували про затвердження проекту землеустрою громадянці ОСОБА_3 а навіть не збирали достатнього кворуму для проведення сесій. За вищезазначений період депутати міської ради проголосували про дострокове припинення повноважень позивача. Не вирішувалися не тільки земельні питання а навіть не був прийнятий бюджет. Крім того, при винесенні рішення суд мав би звернути увагу на відсутність жодних зареєстрованих службових записок начальника загального відділу на якого покладено контроль за термінами виконання резолюцій - доручень. Відповідач також не надав жодних службових записок юридичного відділу про ймовірні можливі наслідки - стягнення з позивача. В позові вказувалося та наголошувалося, що згідно офіційного запиту до відповідача згідно відповіді за підписом першого заступника міського голови ОСОБА_4 контрольна картка про виконання позивачем доручення про оскарження постанови з юридичного відділу та загального відділу не повернута. Відповідач у відзиві не відобразив та не довів , а суд не зазначив про причино наслідковий зв`язок між бездіяльністю колегіального органу та законними повноваженнями позивача , та чим доведена особиста провина. Позивачем вказувалося, що відповідно до ст. 320 КАС України мається достатньо підстав для дослідження та з`ясування тих обставин, що постанова державного виконавця не відповідає виконавчому документу - рішення суду від 09 січня 2020 року по справі № 340/1979/19 де стороною по справі - боржником є юридична особа суб`єкт владних повноважень ,27501, Кіровоградська область , м. Світловодськ , вул. Героїв України 14. Статтею 373. КАС України передбачено порядок звернення судових рішень в адміністративних справах до виконання. В матеріалах справи є суттєвий письмовий доказ (ухвала суду ) на який суд можливо і не звернув увагу та не досліджував. Слід зазначити, що намагаючись уникнути свавілля у вигляді стягнення суттєвого штрафу з заробітної плати позивача та уникнення повторного подвійного накладення штрафу розміром 84 тис грн.., 21 вересня 2020 року позивач прибув в судове засідання та заявляв клопотання щодо залучення позивача (як громадянина )до справи в якості третьої особи. 02 червня 2021 року колегія суддів Третього апеляційного адміністративного суду всебічно та об`єктивно розглянула справу та справедливо скасувала ухвалу суду про накладення подвійного штрафу з зазначенням лише прізвища позивача, а адресою та кодом суб`єкта владних повноважень. Можна було б з розумінням ставитися до оскаржуваного рішення та змиритися, якби позивач дійсно був стороною по справі чи хоча б третьою особою і реальним боржником у виконавчому провадженні з зобов`язанням вчинити певні дії або утриматися від вчинення певних дій. Відповідно до законодавства і судових рішень, які набрали законної сили стає очевидним та зрозумілим, що позивач як секретар ради, пересічний громадянин чи як фізична особа з якого стягнуто штраф не має відповідати за дії чи бездіяльність колегіального органу місцевого самоврядування тим паче не має права здійснювати тиск, шантаж чи підробляти рішення ради. Виконуючи повноваження Світловодського міського голови позивач діяв не в приватних чи корпоративних інтересах і відсутні законні підстави відносити секретаря ради до суб`єкта владних повноважень. Станом на сьогоднішній день судове рішення , яке обов`язкове до виконання - виконано в повному обсязі. Світловодською міською радою затверджено проект землеустрою гр.. ОСОБА_3 . Також повністю стягнуті штрафи та стягнуто всі суми на проведення виконавчих дій.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09 січня 2020 року у справі №340/1979/19 накладений на керівника Світловодської міської ради Кіровоградської області ОСОБА_1 , як керівника суб`єкта владних повноважень, штраф в розмірі 42040 грн. Стягнення штрафу здійснити відповідно до ч. 3 ст. 382 КАС України шляхом стягнення половини суми штрафу, що становить 21020 грн. на користь ОСОБА_3 та іншу половину, що становить 21020 грн., стягнути до Державного бюджету України (а.с.93-94).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2020 року ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09 січня 2020 року залишено без змін (а.с.104-108).

Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09.01.2020 у справі № 340/1979/19 звернуто як виконавчий документ до примусового виконання.

Постановою державного виконавця від 23.04.2020 року ВП № 60967646 звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує дохід у Виконавчому комітеті Світловодської міської ради, вирішено здійснювати відрахування з доходів ОСОБА_1 .

Згідно довідки виконавчого комітету Світловодської міської ради від 23.06.2023 року №84 відповідно до постанови відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) від 23.04.2020 року ВП №60967646 із заробітної плати ОСОБА_1 було здійснено відрахування у період з 01.05.2020 року по 31.07.2020 року в сумі 23293,75 грн. (а.с.219).

Відповідно до протоколу робочої наради виконавчого комітету Світловодської міської ради з розгляду заяви ОСОБА_1 від 07.08.2020, робочою групою надано висновок про відсутність фактів порушення законодавства та присяги з боку ОСОБА_1 та вирішено винести питання щодо повернення коштів, утриманих із заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 23293,75 грн. на розгляд виконавчого комітету Світловодської міської ради.

13.08.2020 на засіданні виконавчого комітету Світловодської міської ради вищеописане рішення не набрало потрібної кількості голосів.

Позивач вважає, що у зв`язку із неповерненням йому стягнутих із нього грошових коштів він має право на відшкодування матеріальної шкоди в сумі 29834 грн., яка складається із: 23293,75 грн. сума примусово стягнутих коштів + проіндексована сума по даних на квітень 2022року 5908,14 грн. + 613 грн. за травень + 120 грн. витрат на ксерокс та роздруківку позову і додатків.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. 6 ч. 1ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, для відшкодування шкоди в порядку 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

З врахуванням встановлених судом обставин та відповідним їм правовідносин підставою для застосування цивільно-правової відповідальності за нормами статті 1166 ЦК України є наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Позивачу для доведення обґрунтованості своїх вимог необхідно підтвердити наявність шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою як обов`язкову умову відповідальності за її спричинення.

Згідно з ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

За правилами ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) вказано, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) вказано, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Матеріалами справи встановлено, що постановою державного виконавця від 23.04.2020 року ВП № 60967646 звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує дохід у Виконавчому комітеті Світловодської міської ради, вирішено здійснювати відрахування з доходів ОСОБА_1 .

Згідно довідки виконавчого комітету Світловодської міської ради від 23.06.2023 року №84 відповідно до постанови відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) від 23.04.2020 року ВП №60967646 із заробітної плати ОСОБА_1 було здійснено відрахування у період з 01.05.2020 року по 31.07.2020 року в сумі 23293,75 грн. (а.с.219).

Відповідно до протоколу робочої наради виконавчого комітету Світловодської міської ради з розгляду заяви ОСОБА_1 від 07.08.2020, робочою групою надано висновок про відсутність фактів порушення законодавства та присяги з боку ОСОБА_1 та вирішено винести питання щодо повернення коштів, утриманих із заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 23293,75 грн. на розгляд виконавчого комітету Світловодської міської ради.

Проте, 13.08.2020 на засіданні виконавчого комітету Світловодської міської ради вищеописане рішення не набрало потрібної кількості голосів.

Проте, наявні матеріалах справи докази не свідчать про наявність винних дій відповідача у завданні збитків позивачу, їх причинно-наслідкового зв`язку.

Як вбачається з ухвали Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09 січня 2020 року у справі №340/1979/19, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2020 року, на керівника Світловодської міської ради Кіровоградської області накладено ОСОБА_1 , як керівника суб`єкта владних повноважень, штраф в розмірі 42040 грн. Стягнення штрафу здійснити відповідно до ч. 3 ст. 382 КАС України шляхом стягнення половини суми штрафу, що становить 21020 грн. на користь ОСОБА_3 та іншу половину, що становить 21020 грн., стягнути до Державного бюджету України (а.с.93-94).

Тобто, стягнення/відрахування із заробітної плати позивача відбулось у межах виконавчого провадження від 23.04.2020 року ВП № 60967646, а також на підставі законодавства, а тому відповідач, виконуючи вимоги постанови державного виконавця щодо примусового виконання рішення суду діяв правомірно.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що з наданих до суду документів не можливо встановити причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача. При цьому, наявність висновку робочої наради виконавчого комітету Світловодської міської ради від 31.08.2020 року №С-1100 у якому вказано про відсутність умислу та бездіяльності у діях секретаря міської ради Сапянова Ю.О. (а.с.8-10) жодним чином не може змінювати зміст судового рішення, яким на ОСОБА_1 накладений штраф або звільняти ОСОБА_1 від виконання вказаного рішення суду.

Відтак, колегія суддів вважає, що за розглядом справи не знайшли свого підтвердження склад деліктного правопорушення відповідача в завданні збитків позивача, їх розміру.

При цьому колегія суддів вважає також звернути увагу, що під матеріальною шкодою слід розуміти зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику (в тому числі збитки), тоді як неповернення коштів, утриманих із заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 23293,75 грн. не може ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки така сума була

стягнута за виконавчим провадженням відкритим на виконання ухвали Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09 січня 2020 року у справі №340/1979/19, якою на керівника Світловодської міської ради Кіровоградської області накладено ОСОБА_1 , як керівника суб`єкта владних повноважень, штраф.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вже зазначалося судом вище, згідно зі статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не довів, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.

Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку, щодо загальних підходів до відшкодування моральної шкоди.

Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не доведено та судом не встановлено, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.

Відповідних доказів позивачем не надано. Відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині. Позовна заява так і апеляційна скарга містить лише загальні посилання на наявність підстав, на думку позивача, для відшкодування моральної шкоди, та посилання на моральні страждання.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази, які є у справі, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров