Справа № 400/4417/23
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/4417/23

Перша інстанція: суддя Птичкіна В.В.,

повний текст судового рішення

складено 07.02.2024, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) в Миколаївській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (відповідач), про визнання протиправною та скасування постанови Відділу державного нагляду (контролю) в Миколаївській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 01.02.2022 № 336047 про застосування адміністративно - господарського штрафу у сумі 17 000 грн до ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент складання акту і постанови позивачка не була перевізником на транспортному засобі у розумінні ст.1 ЗУ «Про автомобільний транспорт», перевірку якого провели посадові особи відповідача, а була лише власником, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу. Так само, позивач, як далі вказувалось у позові, у правовідносинах з відповідачем, не мала і не використовувала статусу фізичної особи-підприємця, оскільки ніяких комерційних перевезень особисто не вчиняла, а вчиняв їх ОСОБА_2 в той же час, безпосередньо сам водій ОСОБА_2 , який використовував вантажний автомобіль МАN, номерний знак НОМЕР_1 , на підставі договору оренди, являючись при цьому керівником кооперативу «Магніт» побутового обслуговування населення, у оренді якого і перебував зазначений автомобіль.

Отже, на думку позивачки, вона не може нести відповідальність за статтею 60 Закону України від 05.04.2001 № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III).

Відповідач проти задоволення позову заперечував, мотивуючи тим, спірну постанову було винесено законно, правомірно та обґрунтовано, при цьому з дотриманням процедури притягнення позивачки до адміністративної відповідальності. Відповідач звертав увагу на те, що позивач ані під час перевірки транспортного засобу, ані під час розгляду справи про порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом, не надала жодного доказу того, що транспортний засіб, власником якого є позивач, було передано в користування іншому перевізнику.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.02.2024р., позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) в Миколаївській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 01.02.2022 № 336047 про застосування адміністративно - господарського штрафу у сумі 17 000 грн до ОСОБА_1 .

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (пр-т Перемоги, 14, м. Київ, 01135, ідентифікаційний код - 39816845) на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1 073,60 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судом рішенням, на зазначене судове рішення відповідач - Державна служба України з безпеки на транспорті подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду , викладених у рішенні суду обставинам справи, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування скарги вказує, що вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини обумовлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення, серед яких в тому числі товарно-транспортна накладна або інший визначений документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. Відповідно до спірної постанови, під час перевірки було виявлено також порушення абз.3 ч.1 ЗУ «Про автомобільний транспорт», - перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, а саме товарно-транспортної накладної, або іншого визначеного законодавством документу на вантаж. При цьому, відповідно до пункту 11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 року №363, основним документом на перевезення вантажів є товарно- транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Апелянт звертає увагу, що формування та збір документів для перевезення завершується на початку руху та всі документи щодо перевезення мають бути наявні у водія під час перевірки, тобто саме на місці перевірки події) мають бути надані первинні документи, інші документи на підставі яких здійснюється перевезення та саме на підставі них, а не складених в інший час документів та наявних поза місцем події, встановлюються фактичні обставини. Носієм доказової інформації щодо встановлених таким чином обставин, є первинні документи контролю, що складаються контролюючим органом, акти, довідки - відповідно до зазначених вище правил і процедур, передбачених вищезгаданими профільними нормативно-правовими актами. У даному випадку, на місці події ( перевірки ) за наданими водієм транспортного засобу матеріалами та відомостями складено акт № 325234 від 01 грудня 2021 року, який є носієм доказової інформації (доказової бази), та встановлено в тому числі - перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, а саме товарно-транспортна накладна, або інший визначений законодавством документ на вантаж, що є порушенням вимог чинного законодавства. Надання до суду інших матеріалів, жодним чином не спростовує та не змінює встановлених на місці події фактичних обставин, зафіксованих в акті проведення перевірки, не створює для цього акту наслідків юридично дефектного документу та не нівелює зафіксованих в акті обставин. Вказаний акт перевірки підписаний водієм та надано пояснення.

Також, у своїх обґрунтуваннях апелянт зазначає, що позивач був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, до управління прибув 13.01.2022 року, але своїх доводів та заперечень не надав. Відтак, за наявності підстав В.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Миколаївській області Валентина ШИЛЕНКО розглянула акт від 01 грудня 2021 року № 325234 та винесла постанову про застосування адміністративно- господарського штрафу від 01 лютого 2022 р. № 336047, яка оформлена згідно з додатком 5.

Також, скаржник наголошує, що позивачем ні під час перевірки транспортного засобу, ні під час розгляду справи про порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом, не було надано жодного доказу того, що транспортний засіб, власником якого с ОСОБА_1 було передано у користування іншому перевізнику. Відтак, вважає, що доводи Позивача, що він не є автомобільним перевізником не відповідають дійсності.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, 01.12.2021 посадові особи Укртрансбезпеки провели перевірку належного позивачу транспортного засобу MAN НОМЕР_1 , за результатами якої склали акт № 325234 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

В акті зазначено, що власником транспортного засобу є позивач, водієм зазначений ОСОБА_2 .

В акті зазначено, серед іншого, про перевезення вантажів за відсутності на момент перевезення документів, визначених статтею 48 Закону № 2344-III, а саме: товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж.

Зазначене діяння кваліфіковане як правопорушення, передбачене абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III.

ОСОБА_2 надав під час перевірки письмові пояснення, зазначивши в акті перевірки у відповідній графі: «Зерно закуплене для власних нужд у багатьох осіб, ТТН не обов`язкові у приватному користуванні з актом не згоден».

Постановою від 01.02.2022 № 336047 відповідач застосував до позивача адміністративно-господарський штраф в сумі 17 000 грн відповідно до абзацу 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 цього Закону, а саме: товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж.

Не погоджуючись з прийнятою відповідачем постановою, ОСОБА_1 звернулась до суду із цим позовом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Приймаючи указане судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прийняв спірну постанову від 01.02.2022 №336047 необґрунтовано, у зв`язку із чим вважав наявними підстави для визнання її протиправною та скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.12 ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року №2344-III (далі Закон №2344-III) державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Частинами 14, 17 статті 6 Закону №2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт. визначено Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою КМУ №1567 від 08.11.2006р. (далі Порядок №1567).

Пунктом 2 Порядку №1567 визначено, що рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Пунктом 14 Порядку №1567 обумовлено, що рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Пунктом 15 Порядку №1567 обумовлено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених ст.ст.39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Згідно частин 1 та 2 статті 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Враховуючи правові висновки, викладені Верховним Судом зокрема у постанові від 23 серпня 2023 року справі № 600/1407/22-а, апеляційний суд зауважує, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, відповідальність за вказаною нормою несуть автомобільні перевізники.

За вимогами ст.1 Закону № 2344-III, автомобільний перевізник-це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами

Водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка, а послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - це перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

У статті 33 Закону № 2344-ІІІ зазначено, що автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу, згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Відповідно до статті 34 Закону № 2344-III,автомобільний перевізник повинен, серед іншого, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

За правилами статті 48 Закону № 2344-III,автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

При цьому документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства, суд дійшов висновку, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт покладається, виключно, на автомобільних перевізників, а не на власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Аналогічна правова позиція висловлена Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постановах від 01 червня 2023 року та від 06 липня 2023 року у справах № 640/39442/21 та № 560/514/22 відповідно.

Водій повинен мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення, серед яких є товарно-транспортна накладна.

Приписами пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку №363 від 14 жовтня 1997 року, визначено, що товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Аналіз вищезазначених положень Правил та форми, яка наведена в додатку 7 до цих Правил, свідчить, що у будь-якому разі товарно-транспортна накладна має містити обов`язкову інформацію (обов`язкові реквізити) визначену цими Правилами та відображену у додатку.

Отже, правила перевезення вантажів автомобільним транспортом України, а також постанова Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 року № 207, якою затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні встановлюють, що товарно-транспортна накладна (ТТН) обов`язково повинна оформлятися, якщо перевезення вантажу здійснюється автомобільним транспортом на договірних умовах (тобто коли є послуга перевезення вантажу).

Таким чином, аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи апеляційний суд виходить передусім з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Зі змісту спірної постанови від 01.02.2022р. №336047 встановлено, що відповідач застосував до позивача адміністративно-господарський штраф в сумі 17 000 грн відповідно до абзацу 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 цього Закону, а саме: товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж.

В акті перевірки в свою чергу зазначено, що власником транспортного засобу є позивач, водієм зазначений ОСОБА_2 .

Також, за інформацією, наведеною в акті перевірки вказано, серед іншого, про перевезення вантажів за відсутності на момент перевезення документів, визначених статтею 48 Закону № 2344-III, а саме: товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж.

При цьому, у справі відсутні будь-які докази того, що позивач була перевізником на транспортному засобі MAN НОМЕР_1 .

Акт складений за участю ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом та надав пояснення, що перевезення здійснюється «для власних нужд», тобто для власних потреб ОСОБА_2 .

Жодний із документів, що були в розпорядженні відповідача, не підтверджує того, що 01.12.2021 позивач була перевізником на транспортному засобі MAN НОМЕР_1 , а, отже, що вона вчинила порушення, передбачене абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ.

Належність особі на праві власності автомобіля сама по собі не є підставою для притягнення її до відповідальності, як авто перевізника.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що позивач на зазначеному транспортному засобі надавав будь - кому послуги з перевезення вантажів на замовлення або здійснював таке перевезення як суб`єкт господарювання.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у спірному випадку відповідач не подав до суду жодного доказу на підтвердження того, що 01.12.2021 позивач була перевізником на транспортному засобі MAN НОМЕР_1 ; відповідач не спростував наведені в акті перевірки пояснення ОСОБА_2 про те, що перевезення здійснюється для його особистих потреб, і протиправно притягнув до відповідальності за виявлене порушення позивача як власника транспортного засобу, а відтак і про неґрунтовність позиції відповідача про те, що позивач має нести відповідальність за зазначене в акті перевірки порушення, оскільки позивач як власник транспортного засобу несе цивільно-правову відповідальність, а господарсько-правову відповідальність у формі адміністративно-господарського штрафу несе саме перевізник.

Отже, за наслідком апеляційного перегляду справи, судова колегія вважає, що відповідач прийняв оскаржувану постанову необґрунтовано, у зв`язку з чим її належить визнати протиправною та скасувати, що свідчить про те, що у суду першої інстанції були наявні підстави для задоволення цього позову.

Доводи апеляційної скарги є неґрунтовними, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовуються, не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення процесуального права, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

На переконання апеляційного суду, рішення суду першої інстанції у даній справі указаним вимогам у ст. 242 КАС України відповідає.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року у справі №400/4417/23 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді О.О. Димерлій Ю.В. Осіпов