Справа № 990/302/23
Суддя: Кривенда Олег Вікторович
Дата ухвалення: 2024-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року

м. Київ

Справа № 990/302/23

Провадження № 11-58заі24

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Кривенди О. В.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.

розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалуКасаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року (суддя-доповідач Жук А. В., суддіЄресько Л. О., Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М., Радишевська О. Р.) у справі за його позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про визнання протиправним та скасування рішення та

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог

1. У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВККС, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВККС

№ 110/зп-23 від 12 жовтня 2023 року про винесення на розгляд засідання Комісії у пленарному складі питання щодо підтримки рішення колегії ВККС «Про результати кваліфікаційного оцінювання судді Вінницького окружного адміністративного суду Вільчинського О. В. на відповідність займаній посаді» від 24 квітня 2019 року № 123/ко- 19» (далі - Спірне рішення).

2. У позовній заяві, зокрема, йшлося про те, що в Комісії не було підстав виносити зазначене питання на розгляд у пленарному складі, оскільки рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 9901/577/19 рішення колегії ВККС про відповідність позивача займаній посаді було визнано таким, що набрало чинності з 09 вересня 2019 року [дня набрання чинності судовим рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року у справі № 120/1949/19-а, яким скасовано висновок Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) стосовно ОСОБА_1 ].

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

3. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 13 березня 2024 року провадження у справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

4. Суд першої інстанції виходив з того, що Спірне рішення є процедурним і за правилами, встановленими Регламентом ВККС, приймається протокольно. Викладення цього рішення окремим документом не змінює його правової природи. Суд зазначив, що вказане рішення не породжує правових наслідків для позивача, не впливає на його права, обов`язки та інтереси як судді, а тому не може бути самостійним предметом спору.

5. Також суд зазначив, що Спірне рішення не може бути самостійним предметом судового розгляду та перебуває поза межами юрисдикції не лише адміністративного суду, але й не належить до юрисдикції жодного іншого суду.

Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог

6. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до цього суду.

7. На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що Спірне рішення порушує його права та інтереси, оскільки передбачає продовження оцінювання на відповідність займаній посаді, яке вже є завершеним.

8. Позивач вважає, що оскільки рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 9901/577/19 установлено, що рішення ВККС від 24 квітня 2019 року № 123/ко-19 набрало чинності з 09 вересня 2019 року, у ВККС немає правових підстав продовжувати кваліфікаційне оцінювання щодо нього.

9. Посилається також на те, що Регламентом ВККС не передбачено викладу окремим документом рішення про винесення на розгляд Комісії у пленарному складі питання щодо підтримки рішення її колегії про відповідність судді займаній посаді.

10. Твердить ОСОБА_1 і про те, що для його ефективного захисту суд першої інстанції, дійшовши висновку про неможливість оскарження процедурного рішення ВККС, мав змогу вийти за межі позовних вимог відповідно до приписів частини другої статі 9 КАС України.

11. Позивач вважає, що за своєю природою Спірне рішення є актом індивідуальної дії, який містить приписи про його права та законні інтереси, у зв`язку із чим таке рішення може бути самостійним предметом оскарження до суду.

Позиція інших учасників справи стосовно апеляційної скарги

12. У відзиві на апеляційну скаргу ВККС зазначає про те, що своїм рішенням від 24 квітня 2019 року № 123/ко-19 визнала суддю Вінницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді, з урахуванням порядку набрання чинності цим рішенням, визначеним підпунктом 4.10.8 пункту 4.10 розділу ІV Регламенту ВККС.

13. Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2020 року в адміністративній справі № 9901/577/19 позов ОСОБА_1 до ВККС було задоволено частково: рішення Комісії від 24 квітня 2019 року № 123/ко-19 визнано таким, що набрало чинності з 09 вересня 2019 року (з дня набрання законної сили рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року у справі № 120/1949/19-а, яким визнано протиправним і скасовано висновок ГРД про невідповідність судді Вінницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 23 квітня 2019 року), та відмовлено в задоволенні позовної вимоги про скасування вказаного рішення Комісії в частині визначення порядку набрання ним чинності.

14. На думку ВККС, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Спірне рішення є процедурним, не вирішує питань правового статусу позивача, не є таким, що прийняте за результатами кваліфікаційного оцінювання, а тому можливості його оскарження законом не передбачено.

15. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

16. Позивач подав відповідь на відзив, у якій виклав свої міркування та аргументи, аналогічні тим, що містяться в апеляційній скарзі.

Рух апеляційної скарги

17. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 28 березня 2024 року відкрила апеляційне провадження у цій справі, а ухвалою від 25 квітня 2024 року призначила її до розгляду в порядку письмового провадження. 25 квітня 2024 року відкладено розгляд справи на 20 червня 2024 року.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, та висновки Великої Палати Верховного Суду щодо їх застосування в цій справі

18. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

19. Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19- рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

20. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

21. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетятка та Шереметьєв проти України»).

22. ЄСПЛ у пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» констатував, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

23. Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

24. За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захистити у передбачений процесуальним законом спосіб.

25. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

26. Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

27. Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

28. Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

29. Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але й їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір, тобто по відношенню до особи, яка звернулася до суду. Прийняте суб`єктом владних повноважень при виконанні управлінських функцій рішення, вчинені дії або бездіяльність повинні безпосередньо стосуватися правового статусу (прав, законних інтересів, свобод, обов`язків) цієї особи.

30. Як підсумок, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (такі ж висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24, 25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18, 19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (пункт 72), від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, пункт 28).

31. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року

№ 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

32. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та / або виникнення додаткового обов`язку.

33. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

34. Згідно з підпунктом 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1401- VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

35. Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ) відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС.

36. Частиною першою статті 83 Закону № 1402-VІІІ визначено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

37. Відповідно до частини першої статті 85 Закону № 1402-VІІІ кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: складення іспиту; дослідження досьє та проведення співбесіди.

38. З метою сприяння ВККС в установленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання утворюється ГРД, яка, серед іншого: збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає ВККС інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає, за наявності відповідних підстав, ВККС висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; делегує уповноваженого представника для участі у засіданні ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) (частина перша, пункти 1-4 частини шостої статті 87 Закону № 1402-VІІІ).

39. Відповідно до частини першої статті 88 Закону № 1402-VІІІ ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

40. Якщо ГРД у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то ВККС може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

41. Порядок розгляду Комісією інформації щодо судді (кандидата на посаду судді), висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, наданих ГРД, урегульовано пунктом 4.10 розділу IV Регламенту ВККС.

42. Процедурні питання, пов`язані з реалізацією наведених положень Закону

№ 1402-VІІІ, а також порядок набрання чинності рішеннями Комісії закріплені в підпункті 4.10.8 пункту 4.10 розділу IV Регламенту ВККС, згідно з яким рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді ухвалюється Комісією у складі колегії за результатами співбесіди.

43. У разі ухвалення рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за наявності висновку ухвалюється протокольне рішення про винесення на розгляд Комісії у пленарному складі питання щодо підтримки зазначеного рішення відповідно до вимог абзацу другого частини першої статті 88 Закону № 1402-VІІІ.

44. Рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді набирає чинності з дня ухвалення цього рішення у разі, якщо воно буде підтримане не менше ніж одинадцятьма членами Комісії згідно з абзацом другим частини першої статті 88 Закону № 1402- VІІІ.

45. Як видно з матеріалів справи, рішенням колегії ВККС від 24 квітня 2019 року № 123/ко-19 «Про результати кваліфікаційного оцінювання судді Вінницького окружного адміністративного суду Вільчинського О. В. на відповідність займаній посаді» позивач визнаний таким, що відповідає займаній посаді. У цьому ж рішенні зазначено, що воно набирає чинності у порядку, визначеному у пункті 4.10 Регламенту ВККС.

46. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року в справі № 120/1949/19-а визнано протиправним та скасовано висновок ГРД про невідповідність судді Вінницького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 23 квітня 2019 року та відмовлено в задоволенні позову щодо визнання протиправним та скасування рішення ГРД про надання інформації на доповнення до висновку щодо невідповідності цього судді критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого 12 червня 2019 року.

47. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 07 грудня 2020 року у справі № 9901/577/19 визнав рішення ВККС від 24 квітня 2019 року №123/ко-19 «Про результати кваліфікаційного оцінювання судді Вінницького окружного адміністративного суду Вільчинського О. В. на відповідність займаній посаді» таким, що набрало чинності з 09 вересня 2019 року (дня набрання законної сили судовим рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року у справі № 120/1949/19-а, яким скасований відповідний висновок ГРД); у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування зазначеного рішення ВККС у частині набрання ним чинності відповідно до підпункту 4.10.8 пункту 4.10 розділу ІV Регламенту ВККС відмовив.

48. Вважаючи, що ні законодавче регулювання оцінювання судді на відповідність займаній посаді, ні зазначені судові рішення щодо ОСОБА_1 не створюють перешкод для розгляду питання щодо підтримки рішення колегії ВККС пленарним складом Комісії, відповідач ухвалив Спірне рішення.

49. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Спірне рішення є процедурним, не породжує правових наслідків для позивача, а тому не може бути самостійним предметом судового оскарження. Це рішення з урахуванням його змісту та вирішених питань не має впливу на права, обов`язки та інтереси позивача як судді, не припиняє таких його повноважень і не є обставиною, з якою закон пов`язує можливість його звільнення з цієї посади, не звужує і не скасовує його прав, а отже, не породжує й правовідносин, у яких виникає публічно-правовий спір, за результатом вирішення якого може бути ухвалене судове рішення, яке б відповідало завданню адміністративного судочинства.

50. Процедурні рішення, які передують прийняттю Комісією рішення про підтвердження / непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді, не можуть бути самостійним предметом судового оскарження, оскільки не порушують права учасників цих відносин і, відповідно, не породжують для них права на судовий захист.

51. Такі рішення, як правильно зазначив Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, можуть бути оцінені судом лише після прийняття Комісією відповідного рішення [про підтвердження / непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді] та у межах розгляду справи, предметом якої є оскарження такого рішення особою, чиїх прав воно стосується.

52. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у цій справі вона не вдається до з`ясування наявності чи відсутності підстав для винесення на розгляд Комісії у пленарному складі питання щодо підтримки рішення колегії ВККС за наслідками оцінювання ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді та не аналізує мотивів, з яких ухвалене Спірне рішення.

53. Доводи ОСОБА_1 про те, що Регламентом ВККС не передбачено викладу окремим документом рішення про винесення на розгляд Комісії у пленарному складі питання щодо підтримки рішення її колегії про відповідність судді займаній посаді, є безпідставними, оскільки оформлення ВККС такого рішення окремим документом (зміна його форми) не змінює його правової природи / суті.

54. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

55. Частиною другою статті 124 Конституції України установлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

56. У контексті цих конституційних норм поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають не лише під юрисдикцію адміністративних судів, а й узагалі не підлягають судовому розгляду.

57. Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловлювала неодноразово, зокрема в постановах від 26 лютого 2019 року у справі № 9901/787/18, від 11 березня 2020 року у справі № 9901/11/20, від 13 травня 2020 року у справі № 9901/527/19, від 12 травня 2021 року у справі № 9901/32/21, від 22 вересня 2021 року у справі № 9901/144/21, від 18 серпня 2022 року у справі № 990/94/22, від 17 листопада 2022 року у справі № 990/116/22, від 20 липня 2023 року у справі № 990/80/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 990/27/24.

58. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

59. Оскільки розгляд спору, заявленого в позовній заяві ОСОБА_1 , перебуває поза межами юрисдикції адміністративних судів та не належить до юрисдикції жодного іншого суду, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов обґрунтованого висновку про те, що провадження у цій справі слід закрити.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

60. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

61. Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

62. Оскільки суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про закриття провадження в цій справі, правильно застосував норми процесуального права, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року - без змін.

Керуючись статтями 311, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 990/302/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. В. Кривенда

Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур

О. Л. Булейко С. Ю. Мартєв

Ю. Л. Власов К. М. Пільков

М. І. Гриців І. В. Ткач

Ж. М. Єленіна О. С. Ткачук

І. В. Желєзний В. Ю. Уркевич

Л. Ю. Кишакевич Є. А. Усенко

В. В. Король Н. В. Шевцова