Справа № 990/329/23
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

01 липня 2024 року

м. Київ

справа №990/329/23

адміністративне провадження № П/990/329/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Бучик А.Ю.,

суддів: Берназюка Я.О., Кравчука В.М., Рибачука А.І., Стрелець Т.Г.,

за участю секретаря судового засідання Сороки Л.П.,

представника позивача Панченко О.О.,

представника відповідача (Вищої ради правосуддя Белінської О.В.),

розглянув у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1

до Вищої ради правосуддя

про визнання протиправним та нечинним пункту 13.7 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням від 21.11.2023 № 1068/0/15-23, у частині, визнання протиправними дій,

І. РУХ СПРАВИ

1. 13.12.2023 до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), в якому він, з урахуванням уточнень, просить:

- визнати протиправним та нечинним пункт 13.7 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням від 21.11.2023 № 1068/0/15-23 «Про затвердження Змін до Регламенту Вищої ради правосуддя» у частині:

«… з урахуванням такої пріоритетності:

якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

щодо судді, який звернувся із заявою про відставку, якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

щодо судді, кваліфікаційне оцінювання якого зупинено у зв`язку з розглядом дисциплінарної скарги;

щодо судді, стосовно якого Вищою кваліфікаційною комісією суддів України внесена рекомендація про призначення за результатами конкурсу на зайняття вакантної посади судді, переведення, якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

якщо у скарзі наведені відомості про дії судді, що викликали значний суспільний інтерес.»;

- визнати протиправними дії ВРП щодо визначення пріоритетності розгляду дисциплінарних скарг стосовно ОСОБА_1 згідно з пунктом 13.7 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням від 21.11.2023 № 1068/0/15-23 «Про затвердження Змін до Регламенту Вищої ради правосуддя».

2. Ухвалою Верховного Суду від 05.01.2024 відкрито провадження у цій справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні на 29.01.2024 на 12:00.

3. 23.01.2024 на адресу Верховного Суду від ВРП надійшов відзив на позов, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

4. 29.01.2024 в судовому засіданні представник ВРП заявила клопотання про об`єднання в одне провадження цієї справи (№ 990/329/23) зі справою № 990/337/23 за позовом ОСОБА_2 до ВРП про визнання протиправним та нечинним пункту 13.7 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням від 21.11.2023 № 1068/0/15-23 та визнання протиправними дій. Крім того, протокольною ухвалою відповідача було зобов`язано опублікувати на офіційному сайті ВРП оголошення про оскарження пункту 13.7 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням від 21.11.2023 № 1068/0/15-23 «Про затвердження змін до Регламенту Вищої ради правосуддя». У зв`язку з цим розгляд справи було відкладено на 04.03.2024 на 09:30.

5. 30.01.2024 від ОСОБА_1 надійшло заперечення на клопотання про об`єднання справ № 990/329/23 і № 990/337/23, в якому позивач просив відмовити у задоволенні вказаного клопотання.

6. Також 30.01.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив ВРП на позов, у якому ОСОБА_1 просив задовольнити його позов у повному обсязі.

7. 30.01.2024 від ОСОБА_1 надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій він просив:

- визнати протиправними дії члена ВРП ОСОБА_3 щодо визначення пріоритетності розгляду дисциплінарної скарги стосовно ОСОБА_1 згідно з пунктом 13.7 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням від 21.11.2023 № 1068/0/15-23;

- визнати протиправним та нечинним пункт 13.7 Регламенту ВРП, затверджений рішенням від 21.11.2023 № 1068/0/15-23 «Про затвердження Змін до Регламенту Вищої ради правосуддя».

8. 27.02.2024 до Верховного Суду через систему «Електронний суд» від ВРП надійшло заперечення на заяву позивача про збільшення позовних вимог, в якому відповідач просить заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог у цій справі повернути без розгляду, оскільки позивачем не дотримано строку на подачу заяви про збільшення позовних вимог та порушено правила підсудності справ.

9. 06.03.2024 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій він просить викласти позовні вимоги в такій редакції:

«визнати протиправним та нечинним пункт 13.7 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням від 21.11.2023 № 1068/0/15-23 "Про затвердження Змін до Регламенту Вищої ради правосуддя" у частині: "… з урахуванням такої пріоритетності:

якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

щодо судді, який звернувся із заявою про відставку, якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

щодо судді, кваліфікаційне оцінювання якого зупинено у зв`язку з розглядом дисциплінарної скарги;

щодо судді, стосовно якого Вищою кваліфікаційною комісією суддів України внесена рекомендація про призначення за результатами конкурсу на зайняття вакантної посади судді, переведення, якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

якщо у скарзі наведені відомості про дії судді, що викликали значний суспільний інтерес.»;

визнати протиправними дії ВРП щодо визначення пріоритетності розгляду дисциплінарних скарг стосовно ОСОБА_1 згідно з пунктом 13.7 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням від 21.11.2023 № 1068/0/15-23 «Про затвердження Змін до Регламенту Вищої ради правосуддя».

10. У судовому засіданні 15.04.2024 представник відповідача відкликала своє клопотання щодо об`єднання справ № П/990/329/23 та № П/990/337/23 в одне провадження від 29.01.2024.

Суд ухвалив проводити розгляд вказаної справи за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 27.05.2024 на 10:30.

11. 15.04.2024 після судового засідання у справі надійшло клопотання представника позивача адвоката Панченко О.О. про відкладення розгляду справи у зв`язку з її перебуванням у стані тимчасової непрацездатності.

12. У судовому засідання 27.05.2024 представник позивача уточнила позовні вимоги та остаточно просила:

1) залучити до участі у справі члена ВРП ОСОБА_3 як третю особу;

2) визнати протиправним та нечинним пункт 13.7 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням від 21.11.2023 № 1068/0/15-23 «Про затвердження Змін до Регламенту Вищої ради правосуддя» у частині: «… з урахуванням такої пріоритетності:

якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

щодо судді, який звернувся із заявою про відставку, якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

щодо судді, кваліфікаційне оцінювання якого зупинено у зв`язку з розглядом дисциплінарної скарги;

щодо судді, стосовно якого Вищою кваліфікаційною комісією суддів України внесена рекомендація про призначення за результатами конкурсу на зайняття вакантної посади судді, переведення, якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

якщо у скарзі наведені відомості про дії судді, що викликали значний суспільний інтерес.»;

3) визнати протиправними дії ВРП щодо визначення пріоритетності розгляду дисциплінарних скарг стосовно ОСОБА_1 згідно з пунктом 13.7 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням від 21.11.2023 № 1068/0/15-23 «Про затвердження Змін до Регламенту Вищої ради правосуддя».

13. У вказаному судовому засіданні були обговорені уточнені позовні вимоги, і суд ухвалив: прийняти до розгляду уточнені позовні вимоги, викладені у заяві від 04.03.2024, які надійшли до суду 06.03.2024. Підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті на 01.07.2024 на 09:40.

14. 05.06.2024 на адресу Верховного Суду від ВРП надійшов відзив на уточнений позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

15. Судом встановлено, що Рішенням ВРП від 24.01.2017 № 52/0/15-17 затверджено Регламент ВРП.

16. Відповідно до пункту 24.6 Регламенту ВРП зміни чи доповнення до Регламенту ВРП затверджуються у порядку, визначеному пунктами 24.1-24.3 цього Регламенту.

17. Рішенням ВРП від 21.11.2023 № 1068/0/15-23 «Про затвердження Змін до Регламенту Вищої ради правосуддя» затверджено зміни до Регламенту ВРП та викладено його в новій редакції.

Рішення мотивоване необхідністю врегулювання деяких процедурних питань, пов`язаних, зокрема, зі здійсненням дисциплінарних проваджень щодо суддів.

18. Так, пунктом 13.7 Регламенту ВРП визначено, що дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюються в хронологічному порядку за датою надходження з урахуванням такої пріоритетності:

якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

щодо судді, який звернувся із заявою про відставку, якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

щодо судді, кваліфікаційне оцінювання якого зупинено у зв`язку з розглядом дисциплінарної скарги;

щодо судді, стосовно якого Вищою кваліфікаційною комісією суддів України внесена рекомендація про призначення за результатами конкурсу на зайняття вакантної посади судді, переведення, якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

якщо у скарзі наведені відомості про дії судді, що викликали значний суспільний інтерес.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача

19. На обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що вказаний пункт Регламенту ВРП в оскаржуваній частині не відповідає вимогам Законів України «Про Вищу раду правосуддя» та «Про судоустрій та статус суддів», прийнятий з перевищенням наданих відповідачу повноважень, з порушенням принципу рівності та є дискримінаційним, а отже має бути визнаний протиправним.

20. Вказує на те, що Законом України «Про Вищу раду правосуддя» не передбачено розгляд дисциплінарних скарг у черговості, яка відповідно до оскаржуваного пункту 13.7 Регламенту має визначатись членом ВРП самостійно, що є виходом за межі наданих відповідачу владних повноважень та порушенням частини другої статті 19 Конституції України.

21. На думку позивача, оскаржуваний пункт Регламенту ВРП фактично посягає на незалежність суддів, оскільки виникає процесуальна можливість для створення штучного суспільного резонансу навколо однієї конкретної скарги на дії певного судді для стимулювання її розгляду у позачерговому (першочерговому) порядку, що свідчить про можливість маніпулювання надуманими обставинами, а також про створення законного способу здійснення тиску на конкретного суддю, що є втручанням у здійснення правосуддя.

22. Зазначає про те, що з урахуванням Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації» оскаржуваний пункт Регламенту ВРП визначає дискримінаційний підхід поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

23. Також позивач покликається на те, що спірна норма порушує і права осіб, які звертаються до ВРП з належними скаргами, оскільки відповідно до визначеної пріоритетності, здійснення дисциплінарного провадження може бути відкладене на невизначений час, а розгляд такої скарги не вважатиметься пріоритетним.

24. Позивач звертає увагу на те, що відповідно до оскаржуваної норми визначення пріоритетності покладається на самих членів ВРП, які прийматимуть такі рішення на власний розсуд, тобто такі рішення будуть суб`єктивними, що у свою чергу може свідчити про створення потенційного корупційного механізму. При цьому зазначає, що ОСОБА_4 як член ВРП та Секретар Другої Дисциплінарної палати ВРП брав участь у голосуванні з питання прийняття рішення від 21.11.2023 «Про затвердження Змін до Регламенту Вищої ради правосуддя», хоча це рішення безпосередньо впливає на його права та обов`язки як учасника дисциплінарних справ (скаржника), що відкриті за його заявами, а тому у ОСОБА_4 наявний реальний конфлікт інтересів, про який він не повідомив у встановленому порядку.

25. Вказує також, що визначення спірної пріоритетності здійснення дисциплінарного провадження згідно з внесеними змінами до Регламенту ВРП безпосередньо порушує його права як судді щодо якого ВРП розглядає ряд дисциплінарних скарг. Так, він особисто вже подавав до ВРП 11 письмових пояснень по суті дисциплінарних скарг, які складені ОСОБА_4 щодо нього до призначення на посаду члена ВРП, а за інформацією, наданою самим ОСОБА_4 , на розгляді ВРП перебуває 23 скарги на його дії як судді Окружного адміністративного суду міста Києва.

Позиція відповідача

26. Відповідач проти позову заперечив. Вважає, що оскаржувані зміни до Регламенту ВРП жодним чином не порушують права та інтереси позивача і не мають на меті підривати незалежність суддів, не порушують принцип пропорційності, прозорості рішень суб`єкта владних повноважень та не мають ознак дискримінації і були внесені в межах повноважень ВРП.

27. Крім того, зазначає, що позивач не вказав, у чому саме полягає порушення його прав вказаним пунктом Регламенту, як і не навів належних ознак дискримінації у діяльності ВРП.

28. Вказує, що ВРП, передбачивши у пункті 13.7 Регламенту ВРП пріоритетність розгляду дисциплінарних справ, діяла в межах своїх повноважень, а відповідні зміни не суперечать Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

Стислий зміст відповіді на відзив відповідача

29. У відповіді на відзив позивач покликається на те, що на момент прийняття оскаржуваного пункту Регламенту ВРП Закон України «Про Вищу раду правосуддя» не передбачав розгляд дисциплінарних скарг в черговості (пріоритетності), яка має визначатись членом ВРП самостійно, що є виходом за межі наданих відповідачу повноважень та порушенням частини другої статті 19 Конституції України. Зазначає про порушення його прав як судді, стосовно якого ВРП розглядає ряд дисциплінарних скарг, шляхом протиправного визначення пріоритетності поданих до ВРП дисциплінарних скарг щодо нього.

IV. ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА, ОЦІНКА ДОКАЗІВ ТА МОТИВИ УХВАЛЕНОГО РІШЕННЯ

30. Частиною першою статті 131 Конституції України визначено, що в Україні діє Вища рада правосуддя.

31. Статтею 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 № 1798-VIII (далі - Закон № 1798-VIII) передбачено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

32. Відповідно до статті 2 Закону № 1798-VIII статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, цим Законом та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Вища рада правосуддя затверджує регламент Вищої ради правосуддя, положення якого регулюють процедурні питання здійснення нею повноважень.

33. Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1798-VIII Вища рада правосуддя складається з двадцяти одного члена, з яких десятьох - обирає з`їзд суддів України з числа суддів чи суддів у відставці, двох - призначає Президент України, двох - обирає Верховна Рада України, двох - обирає з`їзд адвокатів України, двох - обирає всеукраїнська конференція прокурорів, двох - обирає з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ.

Голова Верховного Суду входить до складу Вищої ради правосуддя за посадою.

34. Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1798-VIII Вища рада правосуддя діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом.

35. За змістом частини другої статті 30 Закону № 1798-VIII засідання Вищої ради правосуддя у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу Вищої ради правосуддя.

36. Згідно з частиною першою статті 34 Закону № 1798-VIII рішення Вищої ради правосуддя ухвалюється більшістю членів Вищої ради правосуддя, які беруть участь у засіданні Вищої ради правосуддя, якщо інше не визначено цим Законом.

37. Рішенням ВРП від 24.01.2017 № 52/0/15-17 затверджено Регламент ВРП.

38. Відповідно до пункту 24.6 Регламенту ВРП (в редакції, чинній до 21.11.2023, тобто до затвердження змін та викладення регламенту у новій редакції) зміни чи доповнення до Регламенту затверджуються у порядку, визначеному пунктами 24.1- 24.3 цього Регламенту.

39. Згідно з пунктами 24.1- 24.3 Регламенту ВРП (в редакції, чинній до 21.11.2023) регламент затверджується на засіданні Ради. Регламент вважається затвердженим, якщо за нього проголосувала більшість членів Ради, які брали участь у засіданні Ради. Регламент Ради розміщується на офіційному вебсайті Ради.

40. 17.09.2023 набрав чинності Закон України від 09.08.2023 № 3304-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо негайного відновлення розгляду справ стосовно дисциплінарної відповідальності суддів», який вводиться в дію з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо зміни статусу та порядку формування служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя».

19.10.2023 набрав чинності Закон України від 06.09.2023 № 3378-ІХ «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо зміни статусу та порядку формування служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя».

41. Зазначеними законами відновлено дисциплінарну функцію ВРП.

42. За результатами засідання ВРП у пленарному складі 21.11.2023 прийнято рішення № 1068/0/15-23, яким затверджено зміни до Регламенту ВРП, що було викликано необхідністю врегулювання процедурних питань, пов`язаних із здійсненням дисциплінарних проваджень щодо суддів.

43. Так, зокрема, відповідно до пункту 13.7 Регламенту ВРП дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюються в хронологічному порядку за датою надходження з урахуванням такої пріоритетності:

- якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

- щодо судді, який звернувся із заявою про відставку, якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

- щодо судді, кваліфікаційне оцінювання якого зупинено у зв`язку з розглядом дисциплінарної скарги;

- щодо судді, стосовно якого Вищою кваліфікаційною комісією суддів України внесена рекомендація про призначення за результатами конкурсу на зайняття вакантної посади судді, переведення, якщо наслідком може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України;

- якщо у скарзі наведені відомості про дії судді, що викликали значний суспільний інтерес.

44. Рішення Ради про внесення змін до Регламенту підтримано 15 членами ВРП, які брали участь в засіданні.

45. Регламент зі змінами, внесеними рішенням ВРП від 21.11.2023 № 1068/0/15-23, оприлюднено на офіційному вебсайті ВРП.

46. Згідно з даними ВРП станом на 01.11.2023 кількість нерозглянутих дисциплінарних справ становила 12 241.

47. На час внесення спірних змін до Регламенту чинне законодавство, а саме: Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), Закон № 1798-VIII, Регламент ВРП, затверджений рішенням ВРП від 24.01.2017 № 52/0/15-17, не передбачало конкретних правил щодо певної черговості розгляду ВРП скарг.

48. У подальшому Законом України № 3511-ІХ від 09.12.2023 «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» внесено зміни до статті 42 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»: включено частину четверту такого змісту: « 4. У першочерговому (пріоритетному) порядку здійснюються дисциплінарні провадження: 1) розпочаті на підставі звернення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 2) розпочаті стосовно судді, стосовно якого Вищою радою правосуддя розглядається питання про переведення його з одного суду до іншого за результатами конкурсу»;

доповнено частиною п`ятою такого змісту:

« 5. Вища рада правосуддя може встановити інші критерії першочергового (пріоритетного) порядку здійснення дисциплінарних проваджень стосовно суддів у регламенті Вищої ради правосуддя».

Вказаний Закон набрав чинності 30.12.2023.

49. Відповідно до пояснювальної записки до проєкту Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» зазначений Закон розроблено з метою удосконалення процедур суддівської кар`єри.

50. Зазначене є свідченням урегулювання питання щодо черговості й пріоритетності розгляду дисциплінарних справ щодо суддів і на законодавчому рівні.

51. Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 1798-VIII до повноважень ВРП, зокрема, входить: внесення подання про призначення судді на посаду; ухвалення рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; забезпечення здійснення дисциплінарним органом дисциплінарного провадження щодо судді; утворення органів для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів; розгляд скарг на рішення відповідних органів про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалення рішення про звільнення судді з посади; надання згоди на затримання судді чи утримання його під вартою чи арештом; ухвалення рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; вжиття заходів щодо забезпечення авторитету правосуддя та незалежності суддів; ухвалення рішення про переведення судді з одного суду до іншого, рішення про відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації; ухвалення рішення про припинення відставки судді та інші.

52. Основною функцією ВРП є забезпечення незалежності судової влади, однак найчастіше увага суспільства концентрується на функції здійснення ВРП дисциплінарного провадження щодо судді.

53. Консультативна рада європейських суддів (КРЄС) у своєму Висновку № 18 (2015) «Позиція судової влади та її відносини з іншими гілками державної влади в умовах сучасної демократії» зазначала, що існує три різні типи підзвітності судової влади перед сторонами справи та суспільством загалом. По-перше, це судова підзвітність за системою засобів. По-друге, це роз`яснювальна підзвітність («звітність шляхом обґрунтування»), згідно з якою пояснюються та обґрунтовуються всі дії, заходи та діяльність судової влади загалом і кожен крок окремих суддів під час виконання ними своїх посадових обов`язків. І, нарешті, є каральна підзвітність, яка має місце, якщо присутнє неналежне здійснення правосуддя. Одним із її елементів є дисциплінарна відповідальність суддів. Ефективний дисциплінарний режим не тільки забезпечує притягнення судді до відповідальності, але й готовність і здатність судової системи долати невдачі та проблеми.

54. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України (частина перша статті 126 Конституції України).

55. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку (частина четверта статті 126 Конституції України). Суддя обіймає посаду безстроково (частина п`ята статті 126 Конституції України). Проте певні обставини можуть призвести до дострокового припинення повноважень: «Підставами для звільнення судді є: ...3) вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді» (частина шоста статті 126 Конституції України).

56. У Рішенні від 01.12.2004 № 19-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що незалежність суддів є конституційним принципом організації та функціонування судів, вона забезпечується, зокрема, особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів (підпункт 1.1, абзац другий підпункту 1.3 пункту 1 резолютивної частини).

57. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013 зазначив, що точність та передбачуваність підстав для дисциплінарної відповідальності є бажаними для цілей юридичної визначеності, особливо для гарантування незалежності суддів.

58. Щодо дисциплінарного провадження та притягнення судді до дисциплінарної відповідальності в Основних принципах незалежності судових органів ООН, схвалених Генеральною Асамблеєю ООН у листопаді 1985 року, встановлено, що суддя має право на справедливе слухання; розгляд справи на його початковій стадії залишається конфіденційним, якщо суддя не вимагає іншого; рішення про дисциплінарне покарання, усунення з посади чи звільнення повинні бути результатом незалежної перевірки (пункти 17, 20).

59. У додатку до Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17.11.2010 на 1098 засіданні заступників міністрів, зазначено, що судді не можуть ефективно здійснювати правосуддя без довіри громадськості, адже вони є частиною суспільства, якому служать. Їм слід бути обізнаними щодо очікувань громадськості від судової системи та скарг на її функціонування. Цьому могла б сприяти наявність постійних механізмів отримання такої інформації, створених радами суддів чи іншими незалежними органами (§ 20).

60. У параграфі 69 цього ж додатку передбачено, що дисциплінарне провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд із наданням гарантій справедливого судового розгляду і права на оскарження рішення та покарання; дисциплінарні санкції мають бути пропорційними.

61. Згідно з Преамбулою Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27.07.2006, компетентність, незалежність та неупередженість судових органів має велике значення для виконання судами своєї ролі щодо підтримки конституціоналізму та правопорядку; довіра до судової системи, а також до авторитету судової системи в питаннях моралі, чесності та непідкупності судових органів займає першочергове місце в сучасному демократичному суспільстві; необхідність того, щоб судді індивідуально та колективно ставилися до своєї посади як до поважаної та почесної, розуміючи ступінь довіри суспільства, та докладали всіх зусиль для підтримання та подальшого розвитку довіри до судової системи; заохочення та підтримання високих стандартів поведінки суддів є безпосереднім обов`язком судових органів кожної держави.

62. Виходячи з викладеного та враховуючи положення Конституції України, Закону № 1798-VIII, Закону № 1402-VIII, ВРП має виключну компетенцію щодо внесення змін до Регламенту ВРП.

63. Крім того, враховуючи роль суду в державі, соціальні очікування, пов`язані з суддівською діяльністю, забезпечення кожному права на справедливий суд є життєво важливими для суспільства, у зв`язку з чим правосуддя виступає однією з головних функцій судової влади, та відповідно потребує належного кадрового забезпечення. Це пов`язано з тим, що якість правосуддя визначається, в тому числі, і ставленням суддів до його відправлення.

Належне ставлення суддів до виконання своїх обов`язків забезпечується системою правових засобів, одним із яких є дисциплінарна відповідальність. Застосування дисциплінарних заходів (або сама можливість їх застосування) - хоч і не єдиний, але досить ефективний метод протидії порушенням дисципліни з боку суддів. Зазначене зумовлює необхідність існування такого механізму відповідальності суддів, який робить її адекватним засобом забезпечення належного правосуддя, зберігаючи при цьому баланс між механізмом притягнення носіїв судової влади до відповідальності та гарантіями суддівської діяльності.

64. Згідно з Основним Законом України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6); органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Таким чином, з наведених положень Конституції України вбачається, що межі здійснення повноважень, зокрема, органами виконавчої влади повинні визначатися законом.

65. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України).

66. Конституційний Суд України у Рішенні № 7-р/2018 від 11.10.2018 вказував, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.

67. Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 08.06.2016 № 3-рп/2016).

68. У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) (далі - Доповідь), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

69. У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

70. Отже, наведені юридичні позиції Конституційного Суду України, відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи.

71. Дискреція (адміністративний розсуд), будучи видом повноваження адміністративного органу, надає останньому певний простір, оскільки він може здійснювати вибір між декількома допустимими під кутом зору закону (права) рішеннями. Він може діяти або не діяти, а коли він діє, то обирає один або декілька з можливих варіантів дій.

72. Дискреція (адміністративний розсуд) є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.

73. Виділяються три основних види дискреції адміністративного органу:

- дискреція щодо рішення/дії. Адміністративний орган має право самостійно вирішити, чи буде або не буде він приймати рішення/діяти;

- дискреція щодо одного з варіантів рішення/дії. Адміністративному органу надається можливість прийняти одне з юридично допустимих рішень або вчинити одну із юридично допустимих дій;

- дискреція щодо способу дії. Адміністративному органу надається можливість самостійно вирішити, яким чином він буде діяти у конкретній ситуації.

74. Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

75. Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

76. Адміністративні суди можуть контролювати як відповідність реалізації дискреції закону (праву), так і узгодженість рішень (дій), прийнятих на підставі дискреції, з правами людини і громадянина, загальними принципами публічної адміністрації, процедурними нормами, обставинами справи, наявними ресурсами тощо.

77. Незаконна реалізація дискреції може знаходити прояв у різних формах: а) перевищення повноваження на застосування дискреції; б) незастосування/недостатнє застосування дискреції; в) зловживання дискрецією.

78. Практика Верховного Суду (Великої Палати) дає змогу зробити висновки, що для перевірки, чи діяв орган на підставі та в межах своїх повноважень, доцільно з`ясувати, зокрема: чи є ці повноваження дискреційними; якщо так, то чи їхня реалізація (нереалізація) може бути об`єктом судового контролю, чи ж дискреція адміністративного органу має виключний характер; якщо ж реалізація дискреційних повноважень може зазнати судового втручання для захисту порушених прав особи, то чи переслідував орган легітимну мету, чи діяв прозоро і в якомога послідовніший спосіб; чи дотримав процедурні гарантії; чи належно вмотивував рішення; чи не є воно свавільним (довільним), нераціональним, не підтвердженим доказами або ж помилковим щодо юридичних фактів; необ`єктивним або явно несправедливим.

79. Здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган:

- переслідує лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями;

- дотримується принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи;

- дотримується принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації;

- забезпечує належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою;

- приймає своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується;

- забезпечує послідовне застосування загальних адміністративних приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи.

80. Усі ці принципи - дотримання мети повноваження, безсторонності, рівності та недискримінації, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості - втілені в частині другій статті 2 КАС України як критерії для перевірки оскаржених рішень, дій чи бездіяльності адміністративного органу.

81. Отже, враховуючи, що предметом оскарження у цій справі є пункт 13.7 Регламенту ВРП, затверджений рішенням ВРП, суд перевіряє дотримання відповідачем під час прийняття спірного рішення положень частини 2 статті 2 КАС України.

82. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

83. Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

84. Указана норма Основного Закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

85. При цьому вжите законодавцем словосполучення «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

86. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

87. «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

88. «Прийняття рішення, вчинення дії з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний використовувати повноваження з належною метою. Належною є та мета, що визначена в законі або випливає з його цілей. Використання повноважень з неналежною метою за своїм змістом є зловживанням ними: використання їх нечесно, із протиправними намірами, з недоброю волею, зі спотвореним тлумаченням мети, з якою надано повноваження, з наявністю особистого інтересу у прийнятті рішення або вчиненні дії.

89. «Прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

90. «Прийняття рішення, вчинення дії безсторонньо (неупереджено)» - цей критерій-принцип зобов`язує суб`єкта владних повноважень не мати упередженого ставлення до особи у своїх рішеннях та діях. Упереджено ставитися означає бути прихильним до особи чи навпаки поводитися з нею дискримінаційно через особисту симпатію чи антипатію або через власний інтерес у справі (фінансовий, родинний тощо), соціальний (корпоративний) інтерес, пов`язаний із належністю до певної спільноти, професії тощо. Приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

91. «Прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії добросовісно» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії. Добросовісне прийняття рішень, вчинення дій чи допущення бездіяльності не заперечує можливості відхилення при цьому від закону, однак виключає умисел на таке порушення.

92. «Прийняття рішення, вчинення (невчинення) дій розумно (розсудливо)». Під нерозсудливими (інакше - безглуздими, ірраціональними) рішеннями, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень можна розуміти такі, яких жоден суб`єкт владних повноважень не міг би допустити, діючи відповідно до здорового глузду та обов`язків, покладених на нього законом. Нерозсудливими слід вважати також рішення, дії, бездіяльність, що є неприпустимими з погляду законів логіки та загальноприйнятих моральних стандартів.

93. «Прийняття рішення, вчинення дій з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний запобігати та усувати несправедливу (безпідставну) дискримінацію, забезпечити рівне ставлення до осіб під час прийняття рішення або вчинення дії за однакових (схожих) обставин. Це, звичайно, не означає ігнорування індивідуальних обставин кожної справи, а означає, що за схожих умов мають бути враховані принципи та підходи, які були застосовані під час розгляду подібної справи.

Несправедлива дискримінація буде відсутня, якщо орган надаватиме переваги певним категоріям осіб, виходячи із законних підстав та розумних об`єктивних обставин.

Принцип рівності (недискримінації) тісно пов`язаний із принципом безсторонності (неупередженості), адже упереджене ставлення може виявлятися у дискримінації особи.

94. «Прийняття рішень, вчинення дій пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення (дія)» - цей критерій відображає принцип пропорційності (адекватності). Дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийняті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси особи. Метою дотримання цього принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб`єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи. Принцип пропорційності, зокрема, передбачає, що:

1) здійснення повноважень, як правило, не має спричиняти будь-яких негативних наслідків, що не відповідали б цілям, яких заплановано досягти;

2) якщо рішення або дія можуть обмежити права, свободи чи інтереси осіб, то такі обмеження мають бути виправдані необхідністю досягнення важливіших цілей;

3) несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів особи внаслідок рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути значно меншими від тієї шкоди, яка могла б настати за відсутності такого рішення чи дії;

4) для досягнення суспільно-корисних цілей необхідно обирати найменш «шкідливі» засоби.

Таким чином, принцип пропорційності має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

95. «Прийняття рішення з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення» - цей критерій випливає з принципу гласності прийняття рішень. Суб`єкт владних повноважень повинен застосовувати його, приймаючи рішення, що матиме вплив на права, свободи чи інтереси особи, особливо, якщо це рішення може мати несприятливі наслідки для особи. Особа, щодо якої приймають рішення, має право бути вислуханою суб`єктом владних повноважень: вона може наводити обставини та докази на їх підтвердження, правові аргументи тощо. Ця вимога не є обов`язковою, якщо спілкування із суб`єктом владних повноважень відбувається письмово і повноваження суб`єкта владних повноважень не є дискреційним.

Принцип гласності також вимагає від суб`єкта владних повноважень забезпечити особі доступ до інформації про обставини, які можуть бути покладені в основу рішення. Принцип гласності включає право особи на допомогу з боку суб`єкта владних повноважень у вигляді роз`яснення її прав, процедур тощо, а також право на захист, право мати представника, право знати про рішення, прийняте суб`єктом владних повноважень.

96. «Прийняття рішення, вчинення дії своєчасно, тобто протягом розумного строку» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний не лише дотримуватись часових рамок, що визначені у нормативно-правових актах, а й ухвалювати рішення або вчиняти дії протягом розумного строку, без невиправданого для конкретної ситуації зволікання.

97. Перевіривши, в межах вказаної справи, дотримання ВРП вказаних вимог частини другої статті 2 КАС України, колегія суддів констатує, що оскаржувані зміни до Регламенту ВРП внесені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

98. Крім того, колегія суддів зазначає, що повноваження ВРП стосовно внесення змін до Регламенту ВРП є дискреційними. Щодо суті внесених змін, то колегія суддів не знаходить підстав для визнання цих змін такими, що внесені поза межами повноважень ВРП, оскільки вони запроваджені для скорочення надмірної тривалості нерозгляду поданих скарг, регулюють процедурні питання здійснення повноважень ВРП.

99. Отже, спираючись на виклики і потреби сучасного суспільства, та у зв`язку з необхідністю врегулювання процедурних питань, пов`язаних зі здійсненням дисциплінарного провадження, запровадження розгляду дисциплінарних проваджень в хронологічному порядку з урахуванням визначеної ВРП пріоритетності, є цілком виправданим.

Щодо порушених, на думку позивача, його прав та законних інтересів

100. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створена система адміністративних судів.

101. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

102. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 264 КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

103. За правилами частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

104. Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

105. Предметом оскарження у цій справі є пункт 13.7 Регламенту ВРП, затверджений рішенням ВРП, у частині.

106. Верховний Суд в ухвалі від 29.10.2020 у справі № 9901/321/20 дійшов висновку, що Регламент Вищої ради правосуддя, затверджений рішенням Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 № 52/0/15-17, є саме нормативно-правовим актом, оскільки (1) ухвалений уповноваженим суб`єктом владних повноважень - ВРП; (2) встановлює приписи, що розраховані на регламентацію однотипних суспільних відносин - порядку здійснення ВРП своїх повноважень у спосіб конкретизації встановлених Законом України «Про Вищу раду правосуддя» вимог до розгляду дисциплінарних справ ВРП/її дисциплінарними органами; (3) поширює свою дію на невизначене коло осіб, адже його положення спрямовані на регулювання відносин між ВРП/її дисциплінарними органами й іншими суб`єктами дисциплінарних справ, коло яких не є заздалегідь встановленим, (4) розрахований на довгострокове та неодноразове застосування в межах відносин, які становлять предмет його регулювання, що полягає, зокрема, в тому, що після застосування у відносинах за участю позивача, приписи Регламенту ВРП, включно з положеннями його пункту 6.7, не вичерпали свою дію, а застосовуються й надалі до подібних однотипних відносин і така їхня дія не є обмеженою в часі.

107. У цьому контексті суб`єкт правовідносин, до якого застосовується чи буде застосований нормативно-правовий акт, якщо вважатиме, що цей нормативний документ порушує або порушуватиме його права або інтереси, за наявності відповідного обґрунтування може оскаржити відповідний акт/його окремі положення як відразу після часу набрання ним чинності, так і в будь-який час, доки нормативно-правовий акт залишається чинним та продовжує регулювати певні відносини, в межах яких, на думку суб`єкта правовідносин, відбувається порушення його прав та/або законних інтересів.

108. За таких обставин, коли Регламент ВРП (його змінена частина) є актом управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який змінює загальні правила регулювання однотипних відносин, який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, поширює свою дію на невизначене коло осіб, то позивач як суддя, стосовно якого ВРП розглядає ряд дисциплінарних скарг, наділений правом оскарження рішення про внесення вказаних змін до Регламенту ВРП.

Щодо наявності, на думку позивача, ознак дискримінації в діяльності ВРП

109. Як зазначає позивач, оскаржуваний пункт Регламенту ВРП визначає дискримінаційний підхід поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Крім того, нормою оскаржуваного положення Регламенту ВРП порушується рівність прав осіб на звернення до ВРП з відповідною скаргою на дії судді, яка гарантована Законом України «Про судоустрій та статус суддів», оскільки за визначеною пріоритетністю здійснення дисциплінарного провадження може бути відкладене на невизначений час, та розгляд якої буде визнаний таким, що не є першочерговим.

110. Відповідно до частин першої та другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

111. Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

112. За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (пункти 48 та 49 рішення від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).

113. Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 № 14-рп/2004).

114. Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 06.12.2012 № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в України» (далі - Закон № 5207- VI) визначено, що дискримінацією є ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

115. Прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5207- VI). Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

116. Непряма дискримінація - це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

117. Отже, факт дискримінації може бути встановлений, якщо: 1) державний захід, дія чи бездіяльність, які оскаржуються, підпадають під чинність (захист, регулювання, дію) іншого положення закону, яким встановлені певні права та свободи; 2) є відмінність у поводженні проти інших осіб, котрі знаходяться в аналогічній або схожій обстановці (становищі, стані). Але при цьому поводження з особою, яка заявляє про дискримінаційне ставлення до неї, є істотно (разюче) відмінним і менш справедливим, ніж з іншими особами; підставами для розрізнення є особиста характеристика або статус заявника; інші особи, з якими така особа себе порівнює, знаходяться в аналогічній ситуації, а різниця у ставленні до особи не мотивована притаманною їй певною персональною ознакою.

118. Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів не вбачає при прийнятті оскаржуваного рішення відповідача прояву дискримінації зі сторони ВРП по відношенню до позивача чи інших осіб, які звертаються зі скаргами на дії суддів, оскільки визначена пріоритетність розгляду дисциплінарних скарг віднесена до дискреційних повноважень ВРП та покликана забезпечити чіткі і зрозумілі правила щодо черговості розгляду усіх дисциплінарних скарг, розставляючи їх за диференційованою пріоритетністю відповідно до серйозності передбачуваних порушень та можливого стягнення, яке застосовуватиметься, якщо звинувачення доведено.

Щодо наявного, на думку позивача, конфлікту інтересів

119. Відповідно до підпункту «ґ» пункту 1 частини першої статті 3 та частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» члени ВРП є суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, в тому числі вимоги щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів.

120. Частиною п`ятою статті 20 Закону № 1798-VIII передбачено, що член Вищої ради правосуддя зобов`язаний відмовитися від участі у розгляді питання, якщо:

1) він перебуває у родинних чи інших особистих стосунках із суддею, кандидатом на посаду судді чи прокурором, стосовно якого розглядається питання, а також особою, яка звернулася зі скаргою до Вищої ради правосуддя;

2) він особисто, прямо чи побічно заінтересований у справі, яку розглядає такий суддя;

3) за наявності іншого конфлікту інтересів або обставин, що викликають сумнів у його неупередженості.

121. Підстави та порядок відводу члена ВРП наведені у статті 33 Закону № 1798-VIII, відповідно до частини першої якої член Вищої ради правосуддя не може брати участі в розгляді питання і підлягає відводу, якщо буде встановлено, що він особисто, прямо чи побічно заінтересований у результаті справи, є родичем особи, стосовно якої розглядається питання, або якщо будуть встановлені інші обставини, що викликають сумнів у його неупередженості. За наявності таких обставин член ВРП повинен заявити самовідвід.

122. Отже, заявляючи самовідвід у зв`язку із наявністю конфлікту інтересів під час розгляду відповідного питання на засіданні ВРП чи її органу, член ВРП фактично повідомляє про конфлікт інтересів. Вимоги щодо повідомлення про конфлікт інтересів передбачені пунктом 2 частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», згідно з яким особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство з питань запобігання корупції чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно.

123. Законом України «Про запобігання корупції» визначено два види конфлікту інтересів: реальний конфлікт інтересів (абзац 13 частини першої статті 1 Закону) та потенційний конфлікт інтересів (абзац 9 частини першої статті 1 Закону).

124. Так, потенційний конфлікт інтересів - це наявність в особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення під час виконання зазначених повноважень.

125. Реальний конфлікт інтересів - це суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

126. Таким чином, головною передумовою конфлікту інтересів у конкретної особи є наявність приватного інтересу у сфері реалізації своїх службових (представницьких) повноважень.

127. При цьому Закон визначає приватний інтерес як будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях (абзац 12 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання корупції»).

128. Таким чином, не будь-яка суперечність між приватним інтересом особи та її повноваженнями створює конфлікт інтересів: приватний інтерес особи та її службові повноваження можуть не суперечити один одному. З іншого боку, конфлікт інтересів має місце не лише тоді, коли зазначена суперечність фактично вплинула на об`єктивність або неупередженість прийнятті рішень, на вчинення чи невчинення дій під час виконання наданих особі службових повноважень, а й тоді, коли вона лише може вплинути на них.

129. У справі, що розглядається, позивач вказував на конфлікт інтересів члена ВРП ОСОБА_4 , який до обрання на посаду члена ВРП подавав скарги на дії суддів та на дії позивача, проте зазначений довід позивача в рамках цієї справи Суд відхиляє, оскільки наявність чи відсутність конфлікту інтересів у конкретного члена ВРП під час розгляду всього масиву поданих ним дисциплінарних скарг не є предметом розгляду вказаної справи. Водночас стосовно позивача та його доводів про те, що визначення пріоритетності розгляду дисциплінарних скарг після ухвалених до Регламенту змін покладається на самих членів ВРП, які прийматимуть такі рішення на власний розсуд, то це не може бути свідченням створення потенційного корупційного механізму, оскільки члени ВРП в разі наявності конфлікту інтересів зобов`язані повідомляти про це або ж в разі існування сумнівів щодо наявності в особи (члена ВРП) конфлікту інтересів особа має право звернутись за роз`ясненням до Національного агентства з питань запобігання корупції.

130. На підставі викладеного, колегія суддів констатує, що позивачем не доведено аргументів існування конфлікту інтересів у члена ВРП ОСОБА_4 при голосуванні оскаржуваних змін до Регламенту ВРП.

131. Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення ВРП в оскаржуваній частині є правомірним та не порушує права позивача.

132. Із огляду на викладене, в позові ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним та нечинним пункту 13.7 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням від 21.11.2023 № 1068/0/15-23 (у частині), слід відмовити як і в задоволенні похідних вимог про визнання протиправними дій ВРП.

133. За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 241- 246, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та нечинним пункту 13.7 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням від 21.11.2023 № 1068/0/15-23, у частині, визнання протиправними дій - відмовити повністю.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Головуючий А.Ю. Бучик

Судді: Я.О. Берназюк

В.М. Кравчук

А.І. Рибачук

Т.Г. Стрелець

Повне рішення складено 02.07.2024