Справа № 200/7147/23
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року справа №200/7147/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року у справі № 200/7147/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій незаконними, витребування та передача автомобіля, технічного паспорту,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - відповідач), в якому, з урахуванням доповнення позовних вимог, просила: визнати незаконними дії Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо вилучення та неповернення ОСОБА_1 автомобіля Volkswagen Tiguan д.н.з. НОМЕР_2 номер кузова НОМЕР_3 ; витребувати у Головного управління Національної поліції в Донецькій області та передати ОСОБА_1 , належний їй на праві власності, автомобіль Volkswagen Tiguan д.н.з. НОМЕР_2 номер кузова НОМЕР_3 у тому ж належному стані, в якому воно було незаконно вилучено, технічний паспорт та інші реєстраційні документи до цього авто, два комплекти ключів до замка запалення до вищевказаного автомобіля з брелками сигналізації (а.с. 1-14, 46).

Ухвалою суду від 20 лютого 2024 року залучено Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України до участі у справі в якості співвідповідача (а.с. 59-60).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11.04.2024 року у задоволені позову відмовлено.

Позивачем подано апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просив скасувати рішення суду та задовольнити позов.

Апелянт зазначив, що позивачу на праві приватної власності належить автомобіль Volkswagen Tiguan д.н.з. НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 . 30.03.2022 року, який було зупинено посадовими особами Покровського РУП ГУПН в Донецькій області та відносно особи ОСОБА_2 , який перебував за кермом та який є сином позивача, складено протокол про скоєння адміністративного правопорушення за ст. 130 КУпАП, автомобіль разом з ключами та документами було вилучено.

На думку апелянта, ст. 130 КУпАП не передбачає вилучення автомобіля, а провадження за вказаним правопорушенням було закрито. Крім того, належний їй автомобіль було вилучено без передбаченої законом процедури, без повернення компенсації, що визначено положеннями Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є власником автомобіля Volkswagen Tiguan д.н.з. НОМЕР_2 номер кузова НОМЕР_3 .

Згідно копії паспорту позивача ОСОБА_3 є її дитиною (а.с. 15 зв.б.).

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АДД № 316194 від 30.03.2022 року вбачається, що ОСОБА_3 . 30.03.2022 року керував автомобілем Volkswagen Tiguan д.н.з. НОМЕР_2 з явними ознаками наркотичного сп`яніння. Зазначену особу притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП (а.с. 27).

Постановою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14.06.2022 року по справі № 227/693/22, яка згідно даних ЄДРСР набрала законної сили 14.06.2022 року, провадження по справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_3 - закрито згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (а.с. 25-26).

Згідно акту про примусове відчуження або вилучення майна без номеру від 23.05.2022 року, складеному НОМЕР_6 в особі ОСОБА_4 , заступника командира НОМЕР_6 , у тому, що згідно з рішенням голови ОДА начальника обласної військової адміністрації від 05.03.2022 року у зв`язку з уведенням Указа Президента України № 64/2022 здійснено примусове відчуження або вилучення транспортного засобу (необхідне не зазначено), опис майна, достатній для його ідентифікації: Volkswagen Tiguan д.н.з. НОМЕР_7 (визначено помилково замість Volkswagen Tiguan д.н.з. НОМЕР_4 ), вартість - 1000000, 00 грн., прізвище та ініціали особи, що діє від імені юридичної особи ОСОБА_4 , дата - 23.05.2022 року (а.с. 31).

Листом відділу № 1 Покровського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області без номуре та дати на звернення позивача щодо вилучення автомобіля повідомлено, що автомобіль Volkswagen Tiguan д.н.з. НОМЕР_7 вилучено згідно ст. 4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» та роз`яснено порядок відшкодування відчудженого майна згідно ч.2 ст. 353 ЦК України (а.с. 30).

Листом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 19.02.2023 року № 40/35/9/2-509/В-79, наданого у відповідь на звернення позивача, повідомлено, що за результатами службового розслідування факт порушення Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» посадовими особами військової частини НОМЕР_1 не встановлений (а.с. 32).

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

За ч. 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII (далі - Закон № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За п. 4 ч. 1 статті 8 Закону № 389-VIII, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такий захід правового режиму воєнного стану як примусове відчуження майна, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучення майна державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.

Отже, в період дії воєнного стану військове командування може здійснювати такий захід правового режиму воєнного стану, як примусове відчуження майна, що перебуває у приватній власності.

За ч. 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав/законних інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин.

За п.п. 1, 2 ч. 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно п. 1, п. 8 ч. 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.

За ч. 3 ст. 19 КАС України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Таким чином, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Крім того, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) може бути способом захисту цивільних прав та інтересів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст.21 ЦК України).

Згідно ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, трудових, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.11.2018 року у справі №520/13190/17, від 27.11.2018 року у справі №820/3534/17 дійшла висновку, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів».

Отже, до справ адміністративної юрисдикції належать публічно-правові спори, які виникають, зокрема, з приводу виконання чи невиконання органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою чи службовою особою або іншим суб`єктом публічно-владних управлінських функцій, що не обумовлені порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

За матеріалами справи предметом цього позову є оскарження дій щодо примусового відчуження майна позивача, а також зобов`язання таке майно повернути належному власнику у період воєнного стану.

Таким чином, фактично спір направлений на повернення майна у законне володіння власника.

Згідно п. 1 ч. ст. 1 Закону України від 17 травня 2012 року № 4765-VI «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» (далі - Закон № 4765-VI) примусове відчуження майна - позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, що перебуває у приватній або комунальній власності та яке переходить у власність держави для використання в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за умови попереднього або наступного повного відшкодування його вартості.

Примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану згідно з частиною першою ст. 4 Закону №4765-VI здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Про примусове відчуження або вилучення майна відповідно до частини першої ст. 7 вказаного Закону складається акт. Бланк акта про примусове відчуження або вилучення майна виготовляється за єдиним зразком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

За ч. 3 ст. 7 Закону № 4765-VI право державної власності на майно виникає з дати підписання акта.

Згідно ст. 12 Закону України № 4765-VI у разі якщо після скасування правового режиму воєнного чи надзвичайного стану майно, яке було примусово відчужене, збереглося, а колишній власник або уповноважена ним особа наполягає на поверненні майна, таке повернення здійснюється в судовому порядку. Підставою для повернення майна є рішення суду, яке набрало законної сили. У разі повернення майна особі у неї поновлюється право власності на це майно. Одночасно особа зобов`язується повернути грошову суму, яка була нею одержана у зв`язку з відчуженням майна, з вирахуванням розумної плати за використання цього майна. Колишній власник майна, яке було примусово відчужене, може вимагати взамін надання йому іншого майна, якщо це можливо.

За ч.ч. 1, 2 ст. 267 КАС України право звернутися з адміністративним позовом про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності мають органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які відповідно до закону можуть викуповувати ці об`єкти для суспільних потреб.

Адміністративні справи про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності розглядаються та вирішуються апеляційним адміністративним судом за місцем розташування нерухомого майна, що підлягає примусовому відчуженню.

Тобто, статтею 267 КАС України врегульовано особливості провадження у справах за адміністративними позовами про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності за позовами органів виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які відповідно до закону можуть викуновувати ці об`єкти для суспільних потреб.

У той же час, за правилами статей 316, 317, 319 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі, інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За ч. 2 статті 353 ЦК України в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості.

Таким чином, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Враховуючи наведені вище норми, не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - юридичною особою, у якому дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права.

В даному випадку, спірні правовідносини між учасниками справи виникли внаслідок дій про примусове відчуження майна, яке порушує, на думку позивача, його права, а тому у позивача виникла необхідність захисту своїх цивільних прав, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом і цій справі. Зважаючи на те, що у даній справі спір фактично пов`язаний з реалізацією цивільних прав позивача, компетентним судом для вирішення спору є суд цивільної юрисдикції.

Вказаного суд попередньої інстанції не врахував та при вирішенні питання юрисдикції спору, обмежився лише дослідженням суті спору, не врахувавши предмет спору та характер спірного правовідношення, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що даний спір має розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

Аналогічну позицію у подібних правовідносинах, пов`язаних із примусовим відчуженням майна в умовах правового режиму воєнного стану, висловив Верховний Суд у постанові від 14.02.2023 по справі № 904/868/22, а також Перша судова палата Касаційного цивільного суду у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 686/8141/22 та Друга судова палата Касаційного цивільного суду у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 707/1298/22.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За ч. 1 ст. 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу (ч. 1 ст. 319 КАС України).

За встановлених обставин та норм процесуального закону в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду для захисту своїх прав в порядку цивільного судочинства.

Отже, суд першої інстанції, внаслідок порушення норм процесуального права, дійшов помилкового висновку про задоволення позову, тому рішення суду підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі.

Щодо судових витрат.

За приписами ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч. 2 ст. 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

За п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

За ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Позивачем сплачено судовий збір на подання позову в сумі в 1073,60 грн., апеляційної скарги - 1610,40 грн. (а.с. 44).

Враховуючи закриття провадження у справі, на користь позивача підлягає поверненню судовий збір з державного бюджету в сумі 2684 грн.

Керуючись ст. ст. 238, 250, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року у справі № 200/7147/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій незаконними, витребування та передача автомобіля, технічного паспорту - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Провадження у справі № 200/7147/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій незаконними, витребування та передача автомобіля, технічного паспорту - закрити.

Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2684 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні).

Повний текст постанови складений 1 липня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: А.А. Блохін

Е.Г. Казначеєв