Справа № 440/17000/23
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 р.Справа № 440/17000/23

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Перцової Т.С. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Щурової К.А.,

представників відповідачів - Давиденко С.Д., Кондратюк Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.02.2024, (головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва) по справі № 440/17000/23

за позовом ОСОБА_1

до Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області , Виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради

про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати п. 1 рішення тридцять шостої позачергової сесії восьмого скликання Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області від 17.10.2023 №1 «Про звільнення Валентина Івашини з посади заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника Новосанжарського селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради з 18.10.2023;

- стягнути з Виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за вирахуванням податків та обов`язкових платежів починаючи з 18.10.2023 по день поновлення на посаді.

В обґрунтування позову зазначив, що 29.09.2023 під психологічним тиском селищного голови, ОСОБА_2 написав заяву про звільнення за угодою сторін, без визначення дати. Вказував, що на час написання заяви у нього не було реального волевиявлення на звільнення, що свідчить про протиправність п. 1 рішення тридцять шостої позачергової сесії восьмого скликання Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області від 17.10.2023 №1.

Крім того, зауважував, що звільнення відбулось в період його тимчасової непрацездатності, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення тридцять шостої позачергової сесії восьмого скликання Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області №1 «Про звільнення Валентина Івашини з посади заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради» від 17 жовтня 2023 року;

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника Новосанжарського селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради з 18 жовтня 2023 року.

Стягнуто з Виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за, час вимушеного прогулу за вирахуванням податків та обов`язкових платежів в сумі 94 637,08 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області витрати зі сплати витрат на правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Новосанжарська селищна рада Полтавського району Полтавської області (далі відповідач 1), не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просила його скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не вірно встановлено обставини справи та надано оцінку доказам, не враховано, що позивач власноручно написав заяву про звільнення за угодою сторін, протягом усього періоду (з моменту подання заяви, проведення відповідачем необхідної процедури погодження звільнення та підготовки оскаржуваного рішення сесії) свою заяву не відкликав, інших дій, які б свідчили про відсутність волевиявлення на припинення трудового договору , згідно поданої ним заяви або спрямованих на анулювання попередньої домовленості сторін щодо його припинення у зв`язку із звільненням за угодою сторін, не вчиняв.

Звертає увагу, що дата звільнення не була визначена у зв`язку з тим, що рішення про звільнення позивача мало прийматись на сесії Ради, дата якої була не визначена.

Вважає, що лише не зазначення у заяві про звільнення конкретно визначеної дати такого звільнення не свідчить про відсутність у позивача добровільного наміру звільнитися та порушення порядку його звільнення.

Також, вказує, що суд першої інстанції помилково послався на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду в справах № 620/11, № 180/21, № 120/930/19, № 591/1375/19, № 1340/6028/18, № 524/466/17, оскільки предметом судового розгляду в цих справах була законність звільнення інших категорій працівників, а не посадових осіб органів місцевого самоврядування, при звільненні яких законодавством передбачено інший порядок та розпорядчі дії іншого суб`єкта призначення.

Крім того, вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що звільнення позивача в період його тимчасової непрацездатності є підставою для поновлення на посаді, оскільки вказані обставини є підставою для зміни дати звільнення, а не скасування рішення.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Виконавчий комітет Новосанжарської селищної ради (далі відповідач 2) не подав відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представники відповідачів 1, 2 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Позивач в судове засідання не прибув, про прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 з 29.11.2017 обіймав посаду заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради на підставі рішення вісімнадцятої позачергової сесії Новосанжарської селищної ради восьмого скликання від 15.02.2022 №89, про що свідчать відомості трудової книжки (т. 1 а.с. 19-22).

29.09.2023 ОСОБА_1 подав селищному голові заяву про звільнення з займаної посади за згодою сторін в зв`язку з невизначеністю ситуації, яка виникла в спілкуванні з начальником КП «Джерело» ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 35).

Рішенням тридцять шостої позачергової сесії восьмого скликання Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області від 17.10.2023 №1 «Про звільнення Валентина Івашини з посади заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради» ОСОБА_1 звільнено з посади заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради 17.10.2023 за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (т. 1 а.с. 113).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між позивачем та відповідачем згоди щодо дати звільнення досягнуто не було, вказане унеможливлювало звільнення ОСОБА_1 на підставі заяви про звільнення за угодою сторін.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції скасував рішення, яким позивача звільнено з займаної посади, поновив його на посаді заступника Новосанжарського селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради з 18.10.2023 та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також, суд першої інстанції стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області витрати зі сплати витрат на правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно із ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР).

Статтею 25 Закону № 280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішував питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Статтею 46 Закону № 280/97-ВР передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Сесії ради скликаються: сільської, селищної, міської - відповідно сільським, селищним міським головою; районної у місті, районної, обласної - головою відповідної ради.

Згідно з частинами 1-3 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу рад крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради приймаються відкрити поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування визначає Закон України від 07.06.2001 № 2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі Закон № 2493-III).

Частиною 1 ст. 2 Закону № 2493-III передбачено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно- дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 10 Закону № 2493-III прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється, зокрема, на посади заступників сільського, селищного, міського голови питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради старости шляхом затвердження відповідною радою.

Згідно із ч. 1 ст. 20 Закону № 2493-III крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону; порушення умов реалізації права на службу в орган місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

Судом встановлено, що рішенням тридцять шостої позачергової сесії восьмого скликання Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області від 17.10.2023 №1 ОСОБА_1 звільнений з посади заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Звільнення відбулося за заявою позивача від 29.09.2023, яка не містила узгодженої сторонами дати звільнення.

Доводи апелянта щодо звільнення позивача за волевиявленням обох сторін, оскільки протягом усього періоду (з моменту подання заяви, проведення відповідачем необхідної процедури погодження звільнення та підготовки оскаржуваного рішення сесії) ОСОБА_1 заяву не відкликав, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду.

Колегія суддів зазначає, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

Отже, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Тобто, підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється, є обов`язковими умовами домовленості щодо звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Саме такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 14.05.2020 у справі № 815/5173/17, від 08.07.2020 у справі № 826/25618/15.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що заява від 29.09.2023, на підставі якої прийнято спірне рішення, не містить конкретно визначеного строку, з якого має бути припинений трудовий договір та такої обов`язкової умови, як дата звільнення, а тому відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудового договору за угодою сторін є очевидною, що є достатньою підставою для висновку про протиправність звільнення позивача оскаржуваним рішенням.

Доводи апелянта про неможливість визначити дату звільнення з огляду на необхідність винесення даного питання на розгляд сесії Ради, дата якої сторонам не була відома, колегія суддів вважає такими, що не свідчать про правомірність спірного рішення.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до статті 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України.

Оскільки, в даному випадку звільнення позивача відбулося за загальними підставами, визначеними КЗпП України, то положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» на спірні відносини не розповсюджується, як наслідок, вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 на сесії Селищної ради не було обов`язковим.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 19.07.2019 у справі № 452/1839/16-а.

Доводи скаржника про те, що лише не зазначення у заяві конкретно визначеної дати звільнення не свідчить про відсутність у позивача добровільного наміру звільнитися та порушення порядку його звільнення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки однією з умов звільнення за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є визначення працівником і роботодавцем дати припинення трудових відносин.

В свою чергу, недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що у разі порушення гарантії ч. 3 ст. 40 КЗпП України (заборони роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці) негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки), що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 15.09.2020 у справі № 205/4196/18.

Водночас, вказані доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про протиправність спірного рішення з огляду на те, що звільнення позивача вчинене за відсутності взаємної домовленості.

У зв`язку з викладеним, вірним є висновок суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування пункту 1 рішення від 17.10.2023 №1 «Про звільнення Валентина Івашини з посади заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради».

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Проте така підстава у даному випадку відсутня.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Так, рішенням від 17.10.2023 №1 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради 17.10.2023.

Отже, судом першої інстанції вірно обраний належний спосіб захисту прав позивача шляхом поновлення його на раніше займаній посаді заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ради з 18.10.2023 (наступний день після звільнення).

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції за наслідками вирішення спору обчислив суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 та стягнув з Виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради на користь ОСОБА_1 94 637,08 грн.

Розрахунок стягнутої на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем 1 не оскаржується.

Щодо витрат на правову допомогу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі скаржником не висловлено заперечень щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих судом першої інстанції на користь позивача, а отже у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зменшення розміру понесених витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Новосанжарської селищної ради Полтавського району Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 по справі № 440/17000/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Т.С. Перцова О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 28.06.2024 року