Справа № 400/2022/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/2022/24

Перша інстанція: суддя Ярощук В.Г.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Пенсійного фонду України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

04 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:

- визнати протиправною та скасувати відмову Пенсійного Фонду України від 13.02.2024 № 5062-2883/П-03/8-2800/24 про допризначення (перерахунок) пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» згідно з поданою заявою від 17.01.2024 за № 2883/П-2800-24;

- зобов`язати Пенсійний Фонд України зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу, що дає право на допризначення пенсії за віком, період її роботи з 24.02.1986 по 25.11.1992;

- допризначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» згідно з поданою заявою від 17.01.2024 за № 2883/П-2800-24 з моменту звернення.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачу у липні 2020 року була призначена пенсія за віком, однак відповідач письмово не повідомив ОСОБА_1 про розмір нарахованої їй пенсії, врахування стажу роботи з якого відбувався обрахунок пенсійної виплати.

На численні звернення позивачки з приводу її пенсійного забезпечення відповідач надав відповідь лише у квітні 2022 року та до якого зокрема долучив розрахунок трудового стажу, з якого позивачу і стало відомо про неврахування відповідачем до її страхового стажу періоду роботи з 24.02.1986 року по 25.11.1992 року.

В подальшому позивач подала заяву щодо перерахунку їй пенсії за віком з урахуванням періоду роботи з 24.02.1986 року по 25.11.1992 року й додатково поданих документів для обчислення трудового стажу, однак отримала відмову.

Зважаючи на порушення своїх соціальних прав позивач звернулася до суду із даним позовом та доводить, що відповідач у даних правовідносинах діє протиправно, оскільки безпідставно не врахував до її загального страхового стажу спірний період роботи та у зв`язку із чим розмір пенсійної виплати не відповідає вимогам пенсійного законодавства України.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи у відзиві на позовну заяву, що призначення і виплата пенсій громадянам України, які проживають за її межами, та громадянам інших країн, які переїхали на постійне проживання до України, здійснюється згідно із пенсійним законодавством України, яке складається із Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Представник відповідача вказувала, що при призначені ОСОБА_1 пенсії за віком та з метою визначення права заявниці на пенсію було зокрема враховано її страховий стаж, набутий на території Чехії, який складає 19 років 5 місяців.

За правовою позицією відповідача страховий стаж позивача, який набутий з 24.02.1986 по 25.11.1992 року не на території України, не може бути врахований при розрахунку розміру пенсії позивачки, що узгоджується із положеннями Договору між Україною та Чеською Республікою про соціальне забезпечення.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Зокрема, апелянт зазначає, що стаж, набутий не на території України, не враховується при розрахунку пенсії відповідно до українського законодавства. З огляду на це, правових підстав для врахування при розрахунку пенсії позивача періоду її роботи з 24.02.1986 року по 25.11.1992 року не має.

Крім того, апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції помилково застосував при розгляді справи положення Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, оскільки така угода припинила свою дію 04.07.2023 року.

Також апелянт наголошує, що з 01 січня 2023 року Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення.

На думку апелянта, у даних спірних правовідносинах слід керуватися насамперед базовим законом у сфері пенсійного забезпечення, а саме «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте, норми, що регулюють вказаний спір, визначені у міжнародному договорі, а відтак з урахуванням того, що пенсія призначалася позивачці на підставі саме положень міжнародного договору, то правових підстав для врахування страхового стажу, набутого на території держави, яка не являється учасником такого Договору не має.

Позивач надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Пенсійному фонді України та отримує пенсію за віком (а.с. 73).

Листом № 8887-6336/П-03/8-2800/22 від 27.02.2022 року Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України на звернення ОСОБА_1 повідомив про те, що розмір пенсії обчислено з урахуванням страхового стажу, набутого на території України, та страхового стажу, набутого на території Чехії до 01.04.2003 (згідно з п. 4 ст. 39 Договору між Україною та Чеською Республікою про соціальне забезпечення), - 16 років 3 місяці 2 дні (а.с. 15).

02 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подала до Пенсійного фонду України заяву, в якій зокрема просила перерахувати пенсію за віком з урахуванням періоду роботи з 24.02.1986 по 25.11.1992 року (а.с. 17).

Листом № 40351-42522/П-03/8-2800/23 від 31.10.2023 року Департамент пенсійного забезпечення, страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України, зокрема, проінформував позивачку, що стаж, набутий не на території України, не враховується при розрахунку пенсії відповідно до українського законодавства (а.с. 18).

09 листопада 2023 року представником позивача - адвокатом Галовською Ю.В. на адресу Пенсійного фонду України направлено адвокатський запит, в якому зазначалося прохання надати інформацію та письмову відповідь щодо результатів розгляду заяви про перерахунок пенсії за віком громадянці ОСОБА_1 на підставі її письмового звернення на адресу Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України; надати повну інформацію щодо стажу роботи, який було враховано при призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 станом на 25.07.2020 року (а.с. 23).

17 листопада 2023 року Пенсійний фонд України надав відповідь на адвокатський запит у якому зазначив, що до запиту не надано документів, які б надавали право на отримання конфіденційної інформації щодо ОСОБА_1 . Відповідь з порушених питань буде надано за умови надання документів, які б підтверджували право адвоката на отримання конфіденційної інформації щодо ОСОБА_1 (а.с. 24).

17 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Пенсійного фонду України із заявою в якій, зокрема, просила здійснити перерахунок пенсії з урахуванням додатково наданих документів для обчислення трудового стажу (а.с. 114).

13 лютого 2024 року Пенсійний фонд України надав відповідь на звернення ОСОБА_1 щодо перерахунку пенсії (лист № 5062-2883/П-03/8-2800/24) у якому зазначив, що стаж, набутий не на території України, не враховується при розрахунку пенсії відповідно до українського законодавства (а.с. 26).

Не погоджуючись із отриманою відмовою відповідача у перерахунку пенсії, а також не зарахування періоду роботи до загального страхового стажу, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що обчислення страхового стажу відповідно до Договору між Україною та Чеською Республікою про соціальне забезпечення здійснюється на підставі правових норм кожної Договірної Сторони. Водночас цей Договір не містить норм про те, що такий стаж повинен бути набутий виключно на території однієї з Договірних Сторін. Відтак період роботи на території іншої (третьої) держави може бути зарахований до страхового стажу особи, якщо таке зарахування передбачено правовими нормами однієї з Договірних Сторін.

Суд також зазначив, що період роботи позивачки на території Російської Федерації підлягає зарахуванню до страхового стажу при обрахунку пенсії в Україні навіть попри припинення дії двосторонніх угод і договорів між Україною та Російською Федерацією, що узгоджується із вимогами статті 58 Конституції України та частини 1 статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів.

Крім того, суд дійшов висновку про наявність правових підстав щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачці з моменту її звернення, оскільки пенсійним органом протиправно не у повному обсязі обраховано загальний страховий стаж позивачки.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до статті 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться у системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло раніше (абз. 1 ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховуються до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абз. 1 ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Згідно із частиною другою статті 26 Закону №1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу:

по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

Частиною першою статті 44 Закону №1058-IV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (частина третя статті 44 Закону №1058-IV).

Відповідно до частини п`ятої статті 45 Закону №1058-ІV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення(перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Системний аналіз вищевказаних норм права дозволяє зробити висновок про те, що при визначенні наявності у заявника права на призначення (перерахунок) пенсії орган пенсійного забезпечення повинен зокрема здійснити розрахунок страхового стажу особи на підставі поданих документів. Для цього законодавець наділив пенсійний орган правом вимагати додаткові документи та здійснювати перевірку обґрунтованості видачі тих документів, що були подані заявником при звернення з приводу пенсійного забезпечення.

Так, з копії трудової книжки ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) встановлено, що з 24.02.1986 року по 25.11.1992 року позивач працювала інструктором по роботі з дітьми спортивних споруд копальні «Валькумей» (а.с. 97, 98).

Відповідно до розрахунку стажу ОСОБА_1 , період її роботи з 24.02.1986 року по 25.11.1992 року до загального страхового стажу не враховано (а.с. 69, 70).

Як на підставу для не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 24.02.1986 року по 25.11.1992 року відповідач зазначив, що стаж, набутий не на території України, не враховується при розрахунку пенсії відповідно до українського законодавства (а.с. 18, 26).

Таким чином, при вирішенні цього публічно-правового спору суд, зокрема, має надати відповідь щодо наявності чи відсутності у позивача права на зарахування їй до страхового стажу періоду роботи в Російській Федерації, оскільки спірний період роботи позивачки стосується саме цієї Держави.

Частиною другою статті 4 Закону №1058-IV передбачено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, питання врахування періодів роботи в Російської Федерації до стажу при призначенні (перерахунку) пенсій на території України регулюється нормами міжнародних угод, підписаних Україною та Російською Федерацією.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та Російська Федерація (далі - Угода від 13.03.1992).

Так, відповідно до вимог статті 1 Угоди Про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Вказана Угода підписана Україною та російською федерацією та відповідно, була обов`язкова для застосування в спірний період державними органами вказаних держав.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Статтею 7 Угоди від 14 січня 1993 року визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 676/6166/16-а.

Також судова колегія зазначає, що рішенням Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав від 26.03.2008 № 01-1/2-07 визначено, що норма пункту 3 статті 6 Угоди встановлює правило, згідно з яким розмір пенсії визначається із заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу, і застосовується при первинному призначенні пенсії в державах-учасницях Угоди. Конкретні періоди роботи для визначення середнього заробітку (доходу) при призначенні пенсії передбачаються пенсійним законодавством кожної держави-учасниці цієї Угоди.

Таким чином, під час вирішення питання про наявність у позивача права на пенсію за віком або її перерахунку відповідачем повинен бути врахований трудовий стаж, набутий позивачкою на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, в тому числі на території Російської Федерації.

На підставі вищевикладеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо протиправних дій відповідача, які стосуються не зарахування ОСОБА_1 до трудового стажу періоду її роботи з 24.02.1986 року по 25.11.1992 року.

При цьому суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянта, що стаж, набутий не на території України, не враховується при розрахунку пенсії відповідно до українського законодавства. Помилковість таких доводів пенсійного органу пояснюється зокрема тим, що розмір пенсії за віком залежить як від стажу роботи пенсіонера, так і від заробітної плати, яка враховується органом пенсійного забезпечення в розрахунку пенсії.

Більш того, судова колегія звертає увагу на те, що згідно статті 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у разі наявності у пенсіонера понаднормового стажу за кожний рік пенсія збільшується на 1 процент заробітку, але не менш як на 1 процент мінімального розміру пенсії. Тобто у разі неправильного обрахунку загального стажу пенсіонера та за умови наявності у нього понаднормового стажу виникатиме ситуація за якої заявник внаслідок помилкових дій пенсійного органу не буде отримувати пенсію в розмірі, що відповідатиме його загальному стажу роботи.

Враховуючи те, що судом вже встановлена протиправність дій відповідача в частині не зарахування позивачці періоду роботи, що мало місце в Російській Федерації, а також те, що згідно розрахунку стажу роботи ОСОБА_1 має понаднормовий стаж (а.с. 69), то з урахуванням вищенаведених мотивів суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача, що стаж, набутий не на території України, не враховується при розрахунку пенсії відповідно до українського законодавства.

Також колегія суддів вважає неприйнятними доводи апелянта, що спірний період роботи позивачки не може бути їй зарахований до стажу роботи, оскільки пенсія їй була призначена на підставі Договору між Україною та Чеською Республікою про соціальне забезпечення, з огляду на наступне.

З рішення про призначення пенсії ОСОБА_1 вбачається, що така соціальна виплата їй була призначена та виплачується на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Додаткова умова призначення: Міжнародна угода з Чехія. На дату звернення заявник проживає в Чехія (а.с. 67).

Згідно з підпунктом 6 частини першої статті 2 Договору між Україною та Чеською Республікою про соціальне забезпечення цей Договір поширюється на здійснення таких видів грошового забезпечення відповідно до правових норм України, зокрема, як пенсія за віком.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 1 Договору між Україною та Чеською Республікою про соціальне забезпечення для цілей цього Договору «страховий стаж» період, протягом якого сплачувалися внески на соціальне страхування, трудовий стаж або інші періоди, які зараховуються до страхового стажу згідно з правовими нормами кожної із Договірних Сторін.

Статтею 15 Договору між Україною та Чеською Республікою про соціальне забезпечення визначено, що якщо право на надання пенсії згідно з правовими нормами однієї Договірної Сторони виникає лише на основі зарахування стажу, набутого згідно з правовими нормами іншої Договірної Сторони, то Уповноважений орган першої Договірної Сторони:

а) визначає розмір пенсії, яка підлягає виплаті, із урахуванням усіх періодів страхування таким чином, якби весь страховий стажу був набутий згідно з власними правовими нормами;

б) на підставі пенсії, обчисленої відповідно до пункту а) цієї статті, призначає до виплати пенсію в розмірі, що відповідає співвідношенню між страховим стажем, встановленим згідно з правовими нормами першої Договірної Сторони, та загальним трудовим стажем, набутим згідно із правовими нормами обох Договірних Сторін.

З системного аналізу вищенаведених правових норм колегія суддів робить висновок, що вказаний Договір розповсюджує свою дію зокрема на порядок обрахунку стажу роботи, який набутий заявником в одній з Договірних Сторін, тобто в Україні або Чехії. При цьому розрахунок стажу здійснюється на підставі правових норм кожної Договірної Сторони.

Колегія суддів наголошує, що у даній справі не є спірним питанням правильність обрахунку відповідачем стажу роботи позивачки в Чехії, натомість спірним є питання щодо не зарахування їй періоду роботи в Російській Федерації. З огляду на це підстав для застосування до спірних правовідносин вказаного Договору в частині визначення права у ОСОБА_1 щодо зарахування їй періоду роботи з 24.02.1986 року по 25.11.1992 року в Російській Федерації не має.

Таким чином, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта в цій частині та погоджується із висновком суду першої інстанції, що Договір між Україною та Чеською Республікою про соціальне забезпечення не містить норм про те, що такий стаж повинен бути набутий виключно на території однієї з Договірних Сторін. Відтак період роботи на території іншої (третьої) держави може бути зарахований до страхового стажу особи, якщо таке зарахування передбачено правовими нормами однієї з Договірних Сторін.

Щодо доводів Пенсійного фонду України про припинення між Україною та Російською Федерацією дії договорів та угод, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

29 листопада 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі Постанова №1328), яка набрала чинності 02.12.2022 якою постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.

01 грудня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України №2783-IX«Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон №2783-IX), який набрав чинності 23.12.2022 і яким постановила зупинити у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР(Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162).

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

В Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09.02.99 року щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України,стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення,стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів,водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

За статтею 151-1 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Таким чином, положення Закону №2783-IX підлягають застосуванню щодо правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто з 23.12.2022, а положення постанови №1328 з 02.12.2022.

Отже, оскільки на час призначення позивачу пенсії (25.07.2020) усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у відповідача не було підстав не враховувати вказаний період роботи до страхового стажу позивача.

За вищенаведеного правового регулювання та встановлених обставин суд приходить висновку про необґрунтованість доводів апелянта в частині неможливості застосування міжнародних угод при розгляді даної справи, дія яких була припинена у 2022-2023 роках, у зв`язку із чим такі доводи відхиляються.

За таких обставин доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, висновків суду першої інстанції не спростовують, через що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 14 березня 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України

Керуючись ст.ст. 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Пенсійного фонду України - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко