Справа № 520/34352/23
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2024-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Лук`яненко М.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 р. Справа № 520/34352/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Офісу Генерального прокурора, ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2024, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/34352/23

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора , Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач 1), Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (далі відповідач 2), в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора () та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону () щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2019 по 28.10.2023;

-зобов`язати Офіс Генерального прокурора () та Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2019 по 28.10.2023 у межах шести місяців.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач у встановлені законом строки не виконав обов`язку щодо проведення відповідного розрахунку з працівником, що звільняється з роботи, чим допустив порушення ст. 116 Кодексу законів про працю України, що є підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України. Відтак, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2024 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора () та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону () щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2019 по 28.10.2023;

Зобов`язано Офіс Генерального прокурора () та Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2019 по 28.10.2023 у межах шести місяців у розмірі 981,96 ( дев`ятсот вісімдесят одна гривня дев`яносто шість копійок).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2024 в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 26.12.2019 по 28.10.2023 у розмірі 981,96 та ухвалити нове судове рішення, яким зобов`язати Офіс Генерального прокурора та Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2019 року по 28.10.2023 року у межах шести місяців.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку при визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 26.12.2019 по 28.10.2023 у розмірі 981,96 грн, оскільки у цій частині спірних правовідносин припустився застосуванню акту (норми права) за відсутності застосування інших актів (норм права), які можуть та мають бути застосовані, що, в свою чергу, є безумовно неправильним застосуванням норм матеріального права при вирішенні спору.

Офіс Генерального прокурора, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати його та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказав, що нарахування та виплата ОСОБА_1 на підставі судового рішення в справі № 520/2963/22 щомісячної надбавки за вислугу років за період з 05.01.2016 по 01.03.2018 не є сумою, яка має бути виплачена працівнику при звільненні відповідно до вимог статті 116 КЗпП України, а отже у даному випадку суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про нарахування та виплату на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2019 по 28.10.2023, оскільки така вимога є безпідставною та не підлягає задоволенню. Звертає увагу, що з лютого 2018 року будь-які нарахування військовим прокурорам здійснюються безпосередньо Військовою прокуратурою сил антитерористичної операції (Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил), що підтверджує факт відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині зобов`язання Офісу Генерального прокурора нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2019 по 28.10.2023.

Офісом Генерального прокурора подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому, останній просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача.

ОСОБА_1 та Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що з 26.12.2019 року наказом військового прокурора об`єднаних сил №759к від 19.12.2019 року підполковника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу роботи з кадрами військової прокуратури об`єднаних сил, виключено зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, усіх видів забезпечення.

Позивач вважав, що у день звільнення з військової служби він не був розрахований у повному обсязі.

Зокрема, з 05.01.2016 року та по 01.03.2018 року, відповідачем 1 та відповідачем 2 невірно застосовувались при нарахуванні позивачу грошового забезпечення норми Постанови Кабінету Міністрів України №1090 замість Постанови Кабінету Міністрів України №1294, що виразилось у безпідставному неврахуванні окладу за військовим званням для розрахунку надбавки за вислуги років та зменшення її розміру на 5% по відношенні до розмірів визначених Постановою КМУ №1294.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2022 року у справі № 520/2963/22 позовні вимоги позивача задоволені.

Зокрема, визнано протиправними дії Офісу Генерального прокурора () з нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у період з 05.01.2016 року по 31.01.2018 року грошового забезпечення із застосування приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури». Зобов`язано Офіс Генерального прокурора здійснити перерахунок ОСОБА_1 грошового забезпечення, у тому числі винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, за період з 05.01.2016 року по 31.01.2018 року з урахуванням приписів (порядку розрахунку і розміру) та періоду дії постанов кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та наказів Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 та від 07.06.2018 року №260 та виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням, у тому числі винагородою за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, за період з 05.01.2016 року по 31.01.2018 року. Визнано протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил () з нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у період з 01.02.2018 року по 01.03.2018 року грошового забезпечення із застосування приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури». Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил здійснити перерахунок ОСОБА_1 грошового забезпечення, у тому числі винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, за період з 01.02.2018 року по 01.03.2018 року з урахуванням приписів (порядку розрахунку і розміру) та періоду дії постанов кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та наказів Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 та від 07.06.2018 року №260 та виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням, у тому числі винагородою за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, за період з 01.02.2018 року по 01.03.2018 року.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2023 року апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону залишені без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2022 року у справі № 520/2963/22 залишено без змін.

Указане рішення суду набрало законної сили 20.06.2023.

28.10.2023, тобто після відкриття виконавчого провадження та стягнення з відповідача 1 виконавчого збору, останнім здійснено перерахунок належного ОСОБА_1 до виплати грошового забезпечення у розмірі 12 445,09 грн на рахунок в АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується відповідною випискою по рахунку.

На переконання позивача, відповідачами з 26.12.2019 по 28.10.2023 не виплачено належні йому до виплати суми грошового забезпечення, а тому він набув право на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку, у межах шести місяців, у зв`язку із чим звернувся до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не проведено з позивачем під час його звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено частину грошового забезпечення в розмірі 12445,09 грн, протиправність чого встановлена судовим рішенням у справі №520/2963/22, то позивач має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Щодо суми стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначив, що з аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України на дату остаточного розрахунку з позивачем, а саме: 28.10.2023 розмір облікової ставки НБУ становив 16% річних. Враховуючи суму недоотриманих коштів 12445,09 грн, 16% від цієї суми становить 1991,21 грн, тобто 5,45 грн за один день затримки розрахунку (1991,21 грн / 365). Враховуючи, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися в межах шести місяців (180 днів), позивачу мало бути нараховано та виплачено 981, 96 грн (5,45 грн * 180).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Так, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП).

За цих обставин вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 КЗпП України ґрунтуються на нормах закону.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Колегія суддів зазначає, що обставини невиконання відповідачем вимог статті 116 КЗпП України підтверджена Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.11.2022 року у справі № 520/2963/22 позовні вимоги позивача задоволені.

Зокрема, визнано протиправними дії Офісу Генерального прокурора () з нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у період з 05.01.2016 року по 31.01.2018 року грошового забезпечення із застосування приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури». Зобов`язано Офіс Генерального прокурора здійснити перерахунок ОСОБА_1 грошового забезпечення, у тому числі винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, за період з 05.01.2016 року по 31.01.2018 року з урахуванням приписів (порядку розрахунку і розміру) та періоду дії постанов кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та наказів Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 та від 07.06.2018 року №260 та виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням, у тому числі винагородою за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, за період з 05.01.2016 року по 31.01.2018 року. Визнано протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил () з нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у період з 01.02.2018 року по 01.03.2018 року грошового забезпечення із застосування приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури». Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил здійснити перерахунок ОСОБА_1 грошового забезпечення, у тому числі винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, за період з 01.02.2018 року по 01.03.2018 року з урахуванням приписів (порядку розрахунку і розміру) та періоду дії постанов кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та наказів Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 та від 07.06.2018 року №260 та виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням, у тому числі винагородою за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, за період з 01.02.2018 року по 01.03.2018 року.

На виконання вказаного рішення суду, відповідач 28.10.2023 провів розрахунок з позивачем у сумі 12395,09 грн.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати частини грошового забезпечення, виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби.

Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані положеннями КЗпП України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 у справі №806/1899/17, від 04.12.2019 у справі №825/66/16.

Враховуючи наведене, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 КЗпП України. Підставою цього є те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку.

Як наслідок, бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону щодо непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною.

Відтак, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає доречними доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора в частині відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині зобов`язання Офісу Генерального прокурора нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2019 по 28.10.2023, оскільки орган на який було покладено обов`язок провести остаточний розрахунок при звільненні є Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону, відтак в цій частині апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора підлягає задоволенню, а в іншій частині доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора не підлягають задоволенню та спростовуються наведеним вище.

Продовжуючи розгляд справи, колегія суддів зазначає наступне.

Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП України, неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 26 листопада 2020 року у справі №520/1365/2020, від 29 листопада 2021 року у справі №120/313/20-а.

Так, у постанові від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, установивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.

Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу надбавки за вислугу років у правильному розмірі.

Спірний період у цих правовідносинах охоплює 27.12.2019 (з дня, наступного після звільнення) по 27.10.2023 включно (день, який передує дню повного розрахунку).

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - «Закон №2352-ІХ») у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Період з 27.12.2019 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 до 27.10.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22.

Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22.

Колегія суддів зазначає, що оскільки позивач, звертаючись з даною позовною заявою до суду просив зобов`язати відповідачів нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 26.12.2019 по 28.10.2023 в межах шести місяців, то в силу імперативного припису 117 КЗпП та ст. 308 КАС України розрахунок суми середнього заробітку за час затримки цієї виплати повинен бути здійсненний в межах шести місяців (з 19.07.2022 по 19.01.2023).

За розглядуваний період затримка розрахунку при звільненні тривала з 19.07.2022 по 19.01.2023, всього 185 днів.

Згідно з положеннями п. 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Абзацом третім пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з апеляційної скарги, позивач вважає, що його середньоденне грошове забезпечення за два останні місяці служби перед звільненням складає 1224,5 грн. З аналізу зазначеної суми та розрахункового листа про грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували події - звільненню з військової служби, колегією суддів вбачається, що позивач здійснює розрахунок середньоденного грошового забезпечення із врахуванням винагороди АТО, з приводу чого колегія суддів зазначає наступне.

Виплата винагороди за участь в антитерористичній операції визначена постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2014 року № 158 «Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік, та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету», постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2015 року № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій», постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 р. №18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» та прийнятим на її виконання Порядку та умов виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.

Аналіз наведених нормативно-правових актів свідчить про те, що винагорода за участь в антитерористичній операції є додатковою виплатою військовослужбовцям, яких залучено до участі у ній. При цьому, виплата винагороди залежить від певних умов та лише в означений період, а також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні після отриманих у такий період поранень (контузії, травми, каліцтва). Тобто, така виплата не є постійною і не має систематичний характер, а її розмір залежить як від днів участі в антитерористичній операції так і від виконаних завдань, що визначається наказом командира.

За таких обставин, винагорода за участь в антитерористичній операції не має систематичного характеру, є тимчасовою виплатою для тих військовослужбовців, які залучені до участі у ній, вона залежить від певних обставин, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, у зв`язку з чим така винагорода не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 18 квітня 2019 року (справа № 431/703/17), від 12 вересня 2019 року (справа №235/6160/16-а).

Відповідно до розрахункових листів (а.с. 17) грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували події - звільненню з військової служби (без урахування разових виплат), склали:

- за жовтень 2019 року нараховано: 33 344,74 грн.

- за листопад 2019 року нараховано 31 145,44 грн.

Таким чином, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню з військової служби, склав:

(33 344,74 + 31 145,44) / (31+30) = 1057,22 грн.

Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 1057,22 грн.

Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», на корить позивача (за період шість місяців) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 195 585, 70 грн. (1057,22 *185).

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 15.02.2024 року у справі №420/11416/23, враховуючи межі позовних вимог позивача, а також застосування чинної редакції ст.117 КЗпП України щодо періоду починаючи з 19.07.2022 по 19.01.2023, судова колегія за наслідкам апеляційного перегляду цієї справи дійшла висновку, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог у розмірі 195 585, 70 грн.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведених обставин та помилково дійшов висновку про необхідність стягнення з обох відповідачів на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 981,96 грн, враховуючи дані розміщені на офіційному сайті Національного банку України, встановлених станом на дату звільнення позивача, розміру облікової ставки НБУ у 16% річних.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, колегія суддів уважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2024 по справі № 520/34352/23 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2019 по 28.10.2023.

Зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2019 по 28.10.2023 у розмірі 195 585, 70 (сто дев`яносто п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят п`ять) грн. 70 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий І.М. Ральченко