Справа № 420/6749/19
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/6749/19

Головуючий І інстанції: Танцюра К.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Скрипченка В.О., Турецької І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення 14.12.2023р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

18.11.2019 року «особа без громадянства» ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ДМС України, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №259-15 від 03.04.2015р. про відмову у визнанні «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання його «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується із прийняттям рішення та просить суд його скасувати. Як зазначив позивач, він не може повернутись до країни походження (Сирії), в зв`язку з триваючим збройним конфліктом, загальнопоширеним насильством та численними порушеннями прав людини. Поряд цим, позивач наголосив, що інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість зазначених побоювань.

03.12.2019р. суду 1-ї інстанції надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами та просить відмовити у їх задоволенні. Так, відповідач зазначив, що з матеріалів особової справи вбачається, що позивач не може належним чином обґрунтувати свою заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в ним ознак, передбачених п.п.1,13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, фактично усі твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини ним виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач також не надав і належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Також, відповідач вказав, що важливим є те, що позивач є особою без громадянства, уродженцем м. Аль Вай (Саудівська Аравія), постійно проживаючим в м. Дамаск (Сирія) та, що перше звернення з метою отримання статусу біженця відбулося лише тільки через 1 рік після нелегального прибуття до м.Одеси, т.б. 27.03.2009р. і то - до Державного Комітету України у справах національностей та релігій. В якості причини звернення за наданням міжнародного захисту позивач зазначив негативний відбиток на його родині через зґвалтування його сестри та судимість (3 роки). Друге звернення, як вказав відповідач, відбулося 17.03.2014р. до ДМС України та в якості причини звернення позивач зазначив тяжкі умови проживання у Сирії. Окрім іншого, відповідач наголосив й на тому, що у проміжках часу між зверненнями позивач перебував на території України у категорії «нелегального мігранта» (2011 - 2014 (перед другим зверненням) та 2015 - 2019, чим грубо порушив вимоги ч.2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідач теж вказав, що на його переконання, звернення позивача із заявою про визнання «біженцем» не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише тільки з бажанням легалізації власного перебування в нашій країні та подальшого документування. Разом із тим, як зазначив представник відповідача, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст.3,14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015р. №259-15. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду викладених в рішенні суду. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 08.01.2024 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2023р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДМС України та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

31.01.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

19.04.2024р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач категорично заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є особою без громадянства, уродженцем м.Аль Вай (Саудівська Аравія), постійне місце проживання м.Дамаск (Сирія), рідна мова - арабська.

01.04.2008р. позивач виїхав із Сирії морським шляхом до м.Іллічівськ (Україна) та 05.04.2008р. нелегально прибув до м.Одеси.

27.03.2009р. ОСОБА_1 звернувся до Державного комітету України у справах національностей та релігій із заявою про надання йому статусу «біженця», однак рішенням Комітетувід 02.08.2010р. йому було відмовлено у задоволенні цієї заяви.

17.03.2014р. ОСОБА_1 звернувся до ДМС України в Одеській області із аналогічною заявою про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, 03.04.2015р., за результатами розгляду повторної заяви позивача, ДМС України прийняло рішення №259-15 про відмову останньому в оформленні документів для вирішення питання про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту.

В подальшому, т.б. 10.04.2015 року, ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі вказаного вище рішення ДМС України, направило на адресу позивача відповідне повідомлення №255, яким фактично продублювало резолютивну частину рішення ДМСУ №259-15, яке останній отримав 06.11.2019р. (т.1 а.с.44).

Не погоджуючись із вказаними діями та рішенням міграційної служби, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової неправомірності спірного рішення відповідача та, відповідно, з часткової обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону також встановлено, що «особа, яка потребує додаткового захисту», - особа, яка не є «біженцем» відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Крім того, згідно з «Конвенцією про статус біженців» 1951 року і Протоколом 1967 року, поняття «біженець» включає в себе 4 (чотири) основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Положенням частини 1 статті 7 Закон України №3671-VI чітко встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до норм ч.7 ст.7 Закону України №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

А за правилами ч.5 ст.10 вказаного Закону №3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедуру ж розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, безпосередньо визначено «Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (затв. наказом МВС України №649 від 07.09.2011р., зареєстр. в МЮ України 05.10.2011р. за №1146/19884).

Так, пп. «е» п.2.1 розділу ІІ цих Правил №649 закріплено, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів (пункт 1.2 розділу І Правил №649).

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Пунктом 45 Керівництва чітко обумовлено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п.66 Керівництва).

Відповідно до ч.1 ст.5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011р. Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту зі змінами обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Проте, ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця фактично є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та інформацією, що стосується особисто заявника.

Так, за загальним правилом, «побоювання» можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Підтвердження ж обґрунтованості «побоювань» переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Так, як загально відомо, право на життя і заборона катувань, зокрема, закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

А у відповідності до присів ст.ст.2,3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Так, як встановлено з матеріалів даної справи та матеріалів «особової» справи, 17.03.2014р. позивач звернувся до ДМС України із заявою про надання статусу «біженця» або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається і і змісту цієї заяви від 17.03.2014 та анкети від 21.03.2014р. причиною звернення позивача з даною заявою стало те, що, як зазначає позивач, «у 2006 році до них прийшли працівники поліції, які захотіли познайомитись з його рідною сестрою, а коли вони з батьком поскаржилися на цих поліцейських, їм відділку заявили, що вони злочинці та виступають проти держави, по причині того, що ми не сирійці, оскільки приїхали з Палестини. Позивачу також погрожували, звинувачуючи в тому, що він нібито підпалив стоянку біля відділу поліції. Поліція майже рік, кожні 2 дні приходила та забирали їх з батьком для бесід. Їм також погрожували тюремним ув`язненням. Потім вони забрали батька у тюрму на початку 2007 року, та відпустили через 2 місяці, так як він захворів на серцеву недугу (інсульт). Однак, в подальшому його батько помер в 2008 році. Ділі їх сім`ю, після смерті батька, не чіпали. Але, як зазначає позивач, він все рівно боявся за своє життя і вирішив поїхати з Країни».

Поряд з цим, суд враховує, що вперше позивач звернувся за захистом 27.03.2009р. та рішенням Комітету від 02.08.2010р. відмовлено у наданні статусу біженця. Так, причиною для звернення у 2009 році позивачем зазначено «клеймо на родині через зґвалтування сестри».

Дослідивши матеріали особової справи позивача, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, враховує, що пояснення позивача щодо причин неможливості повернутися до Сирії дійсно є суперечливими, оскільки як встановлено по справі, позивач двічі звертався за захистом до міграційної служби, щоразу зазначаючи різні підстави для такого звернення.

Однак, разом з тим, судова колегія, як і окружний суд, також враховує й той факт, що при розгляді цієї справи «обґрунтоване побоювання позивача стати жертвою переслідувань» є визначальним у переліку критеріїв щодо надання статусу біженця.

Водночас, як вже зазначалося вище, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання», що є оціночним судженням та свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі офіційних звітів Міністерства закордонних справ України та інших держав тощо.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та інформацією, що стосується особисто заявника. (п.22 Постанови Пленуму ВАС України №1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні»).

Станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення (2015 року) офіційною позицією Управління Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй, державам-членам ООН рекомендовано в зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і дотепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення.

У Рекомендаціях УВКБ ООН у справах біженців з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IIІ) від 27 жовтня 2014 року також зазначено, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 року Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція II) ситуація в Сирії в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася.

Конфлікт у Сирії триває вже 4-й рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Загальне число людей, що потребують гуманітарної допомоги в Сирії досягло 11 млн. осіб, серед яких близько 6,45 млн. ВПЛ. Хоча конфліктом порушена вся територія Сирії, більшість потребують допомоги, за повідомленнями, зосереджена в провінціях Алеппо, Риф Дамаск і Ідліб. Понад 4,7 млн. чол. живуть у важкодоступних районах, а 241 тис. перебувають в окупованих районах, відрізаних від поставок предметів першої необхідності і практично недоступних для гуманітарних організацій.

На час видання Рекомендацій майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

За наявними даними до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту, перевищило 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції ОСОБА_2 ; далі за кількістю жертв йдуть провінціях Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама (п.4 Рекомендацій УВКБ ООН ).

Також, при цьому, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, враховує й те, що ситуація у країні Сирії неодноразово досліджувалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25 липня 2019 року у справі №815/7180/16, від 27 грудня 2019 року у справі № 820/4137/16.

Крім того, у цьому зв`язку, ЄСПЛ у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Європейський Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже, в даному випадку, існують загальновизнані офіційні документи, які достовірно підтверджують факти того, що в країні походження (Сирії) позивача триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, які, в свою чергу, дійсно можуть становити реальну загрозу життю, безпеці чи свободі позивача.

Дот того ж, судова колегія погоджується із висновками суду 1-ї інстанції про те, що відповідач, при прийнятті спірного рішення, не врахував той факт, що за час відсутності позивача у країні його походження суттєво змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації в Сирії.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи, що наявні загальновідомі офіційні документи та повідомлення засобів масової інформації, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та те, що відповідачем не було уважно з`ясовано характер об`єктивного побоювання позивача, зокрема, якою мірою військовий конфлікт у країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на Батьківщину, судова колегія приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог позивача та відповідно, вважає правильним скасування рішення відповідача від 03.04.2015 року № 259-15про визнання протиправним та скасування спірного рішення відповідача від 03.04.2015р. №259-15, як протиправного.

При цьому, обираючи спосіб відновлення порушеного права, апеляційний суд враховує положення п.25 Постанови Пленуму ВАС України від 25.06.2009р. №1, в якому судам роз`яснено, що під час вирішення справи про оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд неповноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вже зазначалося вище, діючим законодавством встановлена чітка процедура прийняття відповідного рішення і суд не може підміняти цю процедуру та орган, до компетенції якого віднесено прийняття відповідних рішень.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п.157 рішення у справі Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); п.44 рішення у справі Брайєн проти Об`єднаного Королівства (Bryan v. the United Kingdom); п.п.156-157,159 рішення у справі Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus №32181/04); п.п.47-56 рішення у справі Путтер проти Болгарії (Putter v. Bulgaria №38780/02).

Відповідно до п.30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

А згідно з п.10 ч.2 ст.245 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов правильного висновку, зобов`язавши Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду, викладених в даному судовому рішенні.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 25.06.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.О. Скрипченко

І.О. Турецька