Справа № 734/1423/24
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 734/1423/24 Суддя (судді) першої інстанції: Соловей В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Грибан І.О., Костюк Л.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернігівській області, інспектора 2 взводу 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області лейтенанта поліції Мироніча Кирила Юрійовича про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень і скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Козелецького районного суду Чернігівської області із адміністративним позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправною і скасувати постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕНА № 1751230 від 26 березня 2024 року, за якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340 гривень.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 травня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено, що водій ОСОБА_1 о 14.44 годині 26 березня 2024 року на 90 км автодороги М-01 у с. Лемеші Чернігівського району Чернігівської області керував транспортним засобом, перевищивши встановлену швидкість руху у населеному пункті, позначеному дорожнім знаком 5.49 «Початок населеного пункту», більше, ніж на 20 км/год (перевищення швидкості руху зафіксоване за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС 000607).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що згідно статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» і Правила дорожнього руху контроль швидкості руху транспортних засобів здійснюється лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак « 5.70»), а інформація про усю змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку фіксацію повинна бути розміщена на видному місці.

Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що єдиним органом, уповноваженим на розгляд справи за частиною першою статті 122 КУпАП України стосовно військовослужбовців ЗСУ як спеціальних суб`єктів провопорушення при виконанні ними обов`язків військової служби, є військова інспекція безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Від відповідачів відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Від ОСОБА_1 25.06.2024 року до суду надійшла заява, в якій останній повідомляє про неможливість прибуття до суду через передисклокацію військового підрозділу, у якому він проходить військову службу. Просить суд розглянути усі доводи, наведені ним у апеляційній скарзі та ухвалити рішення у справі.

В судове засідання сторони та їхні уповноважені представники не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважала можливим продовжувати розгляд справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Як встановлено колегією суддів апеляційного суду, 26.03.2024 інспектором 2 взводу 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області лейтенантом поліції Миронічем К.Ю винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 1751230, у вигляді штрафу в розмірі 340 грн, згідно з якою позивач порушив п. 12.4. ПДР - порушення швидкісного режиму в населених пунктах, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 122 КУпАП.

Згідно з оскаржуваною постановою 26.03.2024 року о 14:44 на 90 км автодороги М-01 у с. Лемеші водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Volkswagen, номерний знак НОМЕР_1 та в населеному пункті, позначеному д.з. 5.49 на білому фоні, рухався зі швидкістю 100 км/год, чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху більше, ніж на 20 км/год, чим порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху. За цією постановою щодо ОСОБА_1 за частиною першою статті 122 КУпАП накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340.00 гривень. Правопорушення зафіксоване приладом TruCam І LTI 20/20 ТС 000607.

Позивач вважає оскаржувану постанову відповідача такою, що не відповідає вимогам закону, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Разом з тим, розглядаючи цей спір по суті у такому суб`єктному складі учасників справи, суд першої інстанції не врахував такого.

Вирішуючи дану справу, колегія суддів зазначає, що згідно з приписами статті 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, у тому числі про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, зокрема, статті 122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з п.п. 1-4 Положення про Департамент патрульної поліції, затверджений Наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року № 73 (у редакції наказу Національної поліції України від 31 жовтня 2016 року № 1114 Департамент патрульної поліції (далі - Департамент, ДПП) є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції України, який створюється, реорганізовується та ліквідовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законом порядку.

Департамент патрульної поліції складається із структурних підрозділів апарату Департаменту патрульної поліції і територіальних (відокремлених) підрозділів Департаменту патрульної поліції (далі - підрозділи Департаменту патрульної поліції).

Департамент патрульної поліції організовує діяльність своїх підрозділів, здійснює контроль за їх діяльністю, надає їм організаційно-методичну і практичну допомогу та здійснює їх інформаційно-аналітичне, матеріально-технічне та фінансове забезпечення.

Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, має печатки із зображенням Державного Герба України, інші печатки та штамп.

Пунктом 3 частини першої статті 288 КУпАП, якою визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Аналіз наведених норм права свідчить, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених частиною першою статті 122 КУпАП інспектори патрульної поліції та управління патрульної поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції.

Отже, відповідні інспектори та управління не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме той орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частиною першою статті 122 КУпАП - Департамент патрульної поліції.

Використання у зазначеній вище нормі формулювань «від імені органів Національної поліції», «розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222-244-20 КУпАП», використаний у частині другій статті 255 КУпАП, вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

У разі якщо за змістом норми матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, учасником спірних відносин та зобов`язаною особою є інша, ніж особа, до якої пред`явлено позов, підстави для задоволення позову відсутні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2019 року у справі № 724/716/16-а, від 26 червня 2019 року у справі № 303/3795/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 813/5425/15, від 30 вересня 2019 року у справі № 140/72/19.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що органом Національної поліції, у даній справі, є Департамент патрульної поліції, від імені якого Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції уповноважене накладати адміністративні стягнення та розглядати справи про адміністративні правопорушення.

Колегія суддів зазначає, що представником відповідача у тексті відзиву на позовну заяву зазначалося, що управління патрульної поліції в Чернігівській області є територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції, а тому не може виступати відповідачем у справі, оскільки належним відповідачем може бути лише орган Національної поліції, від імені якого діяв співробітник поліції. Звернув увагу суду, що виникає необхідність залучити у якості співвідповідача Департамент патрульної поліції.

Однак, Департамент, як суб`єкт владних повноважень, до участі у розгляді цієї адміністративної справи судом першої інстанції залучений не був, заміну неналежного відповідача судом проведено також не було.

Таким чином, позивачем заявлено позов до неналежного відповідача. У цій справі належним відповідачем є Департамент патрульної поліції, тобто відповідний суб`єкт владних повноважень, від імені якого прийнята оскаржувана постанова.

Згідно частини третьої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

За привалами частини сьомої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що заміна первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено.

Відтак, суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення позбавлений можливості виправити наведену помилку, а тому приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з підстав, що він заявлений до неналежного відповідача.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне наголосити на тому, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача.

Аналогічний за змістом правовий висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №456/2935/15-а, від 30.09.2019 року у справі №819/940/18 та від 31.10.2019 у справі №826/17241/16.

Таким чином, зважаючи на встановлені вище обставини звернення ОСОБА_1 до суду із позовом до неналежного відповідача, що було залишено поза увагою Козелецьким районним судом Чернігівської області та мало своїм наслідком розгляд справи по суті без урахування належного суб`єктного складу сторін, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, однак з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.

При цьому, враховуючи, що адміністративний позов заявлено до неналежного відповідача, колегія суддів не надає оцінку аргументам апеляційної скарги щодо правомірності/протиправності оскаржуваної у цій справі постанови про накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до частини другої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За правилами статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 243, 308, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 травня 2024 року у справі №734/1423/24 - змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо підстав відмови у задоволенні позову в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 09 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді І.О. Грибан

Л.О. Костюк