Справа № 520/33364/23
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2024-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

28 червня 2024 року № 520/33364/23

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Рубан В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (вул. Сумська, буд.77/79,м. Харків, 61023, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 , нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, тобто за період з 13.07.2023 року по 24.10.2023 року, а також стягнути на користь позивачки 2239 грн. 20 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно не сплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.07.2023 року по 24.10.2023 року, а також недоплачену суму грошової компенсацію за неотримане речове майно згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016р. №171 у сумі 2239 грн. 20 коп.

Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні не входить до фонду оплати праці та не є складовою заробітної плати (грошового забезпечення), а виплата середнього заробітку носить компенсаторний характер.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 з 2004 року по 2023 рік проходила військову службу у Харківському національному університеті Повітряних Сил імені Івана Кожедуба.

13.07.2023 року ОСОБА_1 звільнено та виключено зі списків особового складу університету та всіх видів забезпечення, що підтверджується витягом із наказу начальника Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба № 202 від 13.07.2023 року.

Згідно наказу начальника Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба № 202 від 13.07.2023 року ОСОБА_1 призначено грошову компенсацію за неотримане речове майно згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016р. №171 у сумі 149280,18грн. Згідно матеріалів справи позивачка отримала 147040,98грн. Різниця між призначеною та виплаченою компенсацією складає: 2239 грн. 20 коп.(149280,18грн. - 147040,98грн.)

З урахуванням того, що відповідач вчасно не провів повного розрахунку з позивачкою, не здійснив повну виплату компенсації за неотримане речове майно при звільненні у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, позивачка вважає, що це є підставою для притягнення до відповідальності відповідача, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати позивачці середнього заробітку за весь час затримки. Вважаючи дану бездіяльність незаконною, позивачка звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що порядок проходження служби позивачки та звільнення регулюється спеціальним законодавством таким як: Законом України Про військовий обов`язок і військову службу, Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Положенням про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008р № 1153/2008.

Так, відповідно до п. 242 Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними, однак норми загального законодавства ( в даному випадку - норми Кодексу законів про працю України) підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на час звільнення позивача, далі - КЗпП), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

З системного аналізу вказаних вище норм права вбачається, що законодавцем віднесено до виключних дискреційних повноважень суду визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому єдиної методології проведення такого розрахунку не існує та розмір відшкодування залежить від фактичних обставин справи, що мають бути встановлені судом.

Зі змісту норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, вбачається, що на користь працівника, щодо якого мала місце несвоєчасність розрахунку при звільненні, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з кількості саме робочих днів протягом періоду такої затримки.

За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), - згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Крім того, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Судом встановлено, що позивачці згідно наказу начальника Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба № 202 від 13.07.2023 року призначено грошову компенсацію за неотримане речове майно згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016р. №171 у сумі 149280,18грн. Згідно матеріалів справи позивачка отримала 147040,98грн. Різниця між призначеною та виплаченою компенсацією складає: 2239 грн.20коп. (149280,18грн. - 147040,98грн.), отже відповідачем не доплачено позивачці 2239 грн.20коп.

Зазначена бездіяльність відповідача суперечить вимогам Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба виплатити ОСОБА_1 2239 грн. 20 коп. підлягають задоволенню.

Щодо вимоги визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 , нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язати Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, тобто за період з 13.07.2023 року по 24.10.2023 року.

Суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності, а саме виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується в тих випадках, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми.

До вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 року по справі №810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

У наведених судових рішеннях судом розмежовано два різні випадки можливого застосування статті 117 КЗпП України, і що стосується даної справи, то станом на день розгляду справи в суді, відповідач не допустив бездіяльність через яку можливе присудження середнього заробітку, з огляду на те, що наявний спір про належні до виплати суми.

Отже, відповідач зобов`язаний здійснити нарахування та виплату недоплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016р. №171 лише після набрання законної сили даним судовим рішенням.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено судом, фактичного розрахунку між відповідачем та позивачем в частині виплати недоплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно не було проведено, проте спір щодо даних сум відсутній, оскільки розмір грошової компенсації за неотримане речове майно встановлений в наказі відповідача № 202 від 13.07.2023р., а відтак наявні правові підстави зобов`язувати Харківський Національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.07.2023 року по 24.10.2023 року.

При цьому, суд зазначає, що в межах розгляду даної позовної вимоги предметом спору є виключно визначення права позивача на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не розмір виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, з урахуванням викладено, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 246, 257-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (вул. Сумська, буд.77/79,м. Харків, 61023, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Харківського Національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.07.2023 року по 24.10.2023 року та не виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 2239 грн. 20 коп.

Зобов`язати Харківський Національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.07.2023 року по 24.10.2023 року та виплатити недоплачену грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 2239(дві тисячі двісті тридцять дев`ять) грн. 20 коп.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рубан В.В.