Справа № 620/517/24
Суддя: Заїка Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2024-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/517/24 Суддя (судді) першої інстанції: Сергій КЛОПОТ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Заїки М.М.,

суддів - Голяшкіна О.В., Шведа Е.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - ГУ ПФУ в Полтавській області, відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 20.12.2023 №411 про відмову в переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» (Закон № 3723-ХІІ);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перевести ОСОБА_1 з 15.12.2023 на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, зарахувавши до стажу державної служби періоди її роботи в митних органах за період з 19.04.1993 по 23.07.2013, та врахувавши складові заробітної плати, вказані у довідках Чернігівської митниці від 15.12.2023 № 110 та № 111.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 позов задоволено. Також стягнуто на користь позивача судові витрати у сумі 5073,6 грн.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що посадові особи митних органів є державними службовцями, а тому періоди роботи (служби) в митних органах зараховуються до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Позивач досягнула пенсійного віку, встановленого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон - №1058-IV), має необхідний страховий стаж, в тому числі на посадах державної служби, а тому має право на призначення пенсії згідно положень пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.12.2015 № 889-VІІІ «Про державну службу» (Закон № 889-VІІІ) та статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що дія Закону № 889-VІІІ не поширюється на осіб, яким присвоєно спеціальне звання. Робота на посадах в органах державної митної служби України зараховується до стажу державної служби особам, яким не присвоювались спеціальні звання.

Відповідно до трудової книжки позивача, вона працювала в митних органах, їй як працівнику митної служби присвоювались спеціальні звання.

Таким чином, період роботи позивача в митних органах не зараховується до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ. У зв`язку із цим, позивач не має необхідного страхового стажу на посадах державної служби для призначення пенсії згідно пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VІІІ та статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Шостим апеляційним адміністративним судом ухвалою від 30.04.2024 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому вказано на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважила, що законодавством, яке діяло в період роботи (служби) позивача, та яке діє на теперішній час, визначено, що посадові особи митних органів є державними службовцями, а тому періоди роботи (служби) в митних органах зараховуються до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2024 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та отримує пенсію за віком, обчислену згідно із Законом №1058-IV.

За записами трудової книжки позивача, вона працювала в митній службі в період з 19.04.1993 по 23.07.2013.

Відповідно до Довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (Довідка № 110) позивач має 20 років 03 місяці та 05 днів стажу державної служби.

15.12.2023 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою та документами щодо перерахунку пенсії, а саме переведення на пенсію за віком згідно Закону №889-VIII.

Вказана заява позивача розглянута за екстериторіальним принципом ГУ ПФУ в Полтавській області, яке прийняло рішення від 20.12.2023 № 411 про відмову позивачу в переведенні на пенсію за віком згідно Закону №889-VIII посилаючись на відсутність необхідного стажу роботи для переведення на відповідний вид пенсії. До стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, не зараховано період роботи позивача в митних органах.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що посадові особи митних органів є державними службовцями, а тому періоди роботи (служби) в митних органах зараховуються до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

01.05.2016 набув чинності Закон №889-VIII, згідно з частиною другою Прикінцевих та перехідних положень якого визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон №3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Таким чином законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону 3723-ХІІ.

Так, відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону 3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статті 26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону №1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Кожна наступна зміна виду пенсії є переведенням або переходом з одного виду пенсії на інший, а не новим її призначенням чи перерахунком, оскільки в практиці застосування пенсійного законодавства не існує поняття другого, третього, подальшого або іншого призначення пенсії.

Перерахунок пенсії, за своїм змістом є зміною розміру одного і того ж виду пенсії, у зв`язку із зміною показника, що був базою для визначення розміру пенсії (заробітної плати, грошового забезпечення тощо), чи з інших підстав, передбачених чинним законодавством.

Спірні правовідносини в цій справі стосуються переведення позивача з одного виду пенсії - за віком відповідно до Закону №1058-IV на інший вид - пенсію за віком відповідно до Закону №3723-XII.

Підставою для відмови в призначенні пенсії відповідно до Закону №1058-IV на інший вид - пенсію за віком відповідно є відсутність необхідного спеціального стажу, оскільки відповідачем не зараховано до стажу державної служби позивача періодів її роботи на посадах в органах митниці.

Разом з тим, згідно із пунктом 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VllI стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Частиною 18 статті 37 Закону №3723-ХІІ визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Згідно із пунктом 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (далі- Порядок №283) (в редакції, чинній на час роботи позивача, чинного до 01.05.2016) до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Відповідно до статті 407 Митного кодексу України посадовими особами митної служби України є працівники митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, на яких цим Кодексом та іншими законами України покладено здійснення митної справи, організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і яким присвоєно спеціальні звання.

Згідно із ст. 408 Митного кодексу України правовий статус посадових осіб митної служби України, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом, а в частині, що не регулюється ним, - Законом України «Про державну службу».

Відповідно до статті 569 Митного кодексу України працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями. Особи, вперше прийняті на службу до митних органів на посади, які передбачають виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, приймають Присягу державних службовців, якщо раніше вони не приймали такої Присяги. Правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

За приписами статті 588 Митного кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб митних органів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу". При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в митних органах зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Отже, законодавством передбачено, що періоди роботи (служби) в митних органах зараховуються до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-XIІ.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що дія Закону № 889-VІІІ не поширюється на осіб, яким присвоєно спеціальне звання. Робота на посадах в органах державної митної служби України зараховується до стажу державної служби особам, яким не присвоювались спеціальні звання.

В якості нормативного обґрунтування вказаних відповідач посилається на п. 17 ст. 3 Закону № 889-VІІІ.

Згідно із пунктом 17 частини 3 статті 3 Закону № 889-VІІІ дія цього Закону не поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом.

Тобто, пункт 17 частини 3 статті 3 Закону № 889-VІІІ містить загальне правило згідно якого дія цього Закону не поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання.

Водночас, пункт 17 частини 3 статті 3 Закону № 889-VІІІ містить також і виняток із вказаного загального правила, допускаючи, що у разі якщо інше передбачене законом, дія цього Закону поширюється на осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання.

У даному випадку наявний вказаний виняток, передбачений наведеними нормами Митного кодексу України.

Таким чином, період роботи позивача в митних органах з 19.04.1993 по 23.07.2013 зараховується до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-XIІ.

З урахуванням наведеного колегія суддів підсумовує, що позивач досягнула пенсійного віку, встановленого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», має необхідний страховий стаж, в тому числі на посадах державної служби, а тому має право на призначення пенсії з урахуванням положень пункту 12 розділу XI №889-VllI та статті 37 Закону №3723-ХІІ.

Відповідно до частиною третьої статті 45 Закону №1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Встановлено, що 15.12.2023 позивач подала заяву про проведення перерахунку пенсії у зв`язку з переведенням на інший вид пенсії та до заяви додала, у тому числі довідки Чернігівської митниці від 15.12.2023 № 110 та № 111 про складові заробітної плати.

З урахуванням наведеного у сукупності колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваної відмови, а для належного захисту прав позивача у межах спірних правовідносин необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перевести ОСОБА_1 з 15.12.2023 на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, зарахувавши до стажу державної служби періоди її роботи в митних органах за період з 19.04.1993 по 23.07.2013, та врахувавши складові заробітної плати, вказані у довідках Чернігівської митниці від 15.12.2023 № 110 та № 111.

Щодо стягнення судом першої інстанції з відповідача на користь позивача судових витрати у сумі 5073,6 грн колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 132 КАС України визначає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Колегія суддів зазначає, що до складу заявленої позивачем суми судових витрат входить судовий збір у розмірі 1073,6 грн та витрати на правничу допомогу у сумі 4000 грн.

Факт сплати судового збору у сумі 1073,6 грн підтверджується квитанцією до платіжної інструкції № 28-1038890/1 від 28.12.2023.

Таким чином, вказана сума судового збору документально підтверджена, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

На підтвердження витрат на правничу допомогу у сумі 4000 грн у матеріалах справи наявні копії договору про надання правничої допомоги від 25.12.2023, у якому погоджено гонорар у розмірі 4000 грн та попереднього розрахунку судових витрат на суму 4000 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач висловив заперечення щодо заявленої позивачем суми судових витрат, вказав на її необґрунтованість та неспівмірність із складністю даної справи та обсягом виконаної адвокатом роботи, невідповідність критеріям дійсності та розумності. Зауважив, що у попередньому розрахунку судових витрат на суму 4000 грн враховано вартість послуг, які ще не були надані адвокатом, а саме участь у судових засіданнях, підготовка відповіді на відзив, заяв, клопотань до суду.

Надаючи оцінку співмірності заявленої до стягнення з відповідача суми витрат на правову допомогу із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 КАС України, проаналізувавши складність справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, апеляційний суд вважає, що розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не відповідає умовам співмірності, адже дана справа не є складною, надання відповідних послуг не потребувало значних затрат часу, наявна стала судова практика у подібних справах.

До того ж, як зауважив відповідач, у попередньому розрахунку судових витрат на суму 4000 грн враховано вартість послуг, які ще не були надані адвокатом, а саме участь у судових засіданнях, підготовка відповіді на відзив, заяв, клопотань до суду. При цьому, не подано до суду остаточний розрахунок чи акт наданих послуг до суду, докази оплати.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що заявлена позивачем сума витрат на правову допомогу підлягає зменшенню, судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, понесенні позивачем у зв`язку із розглядом даної адміністративної справи належать до відшкодування у розмірі 2000 грн.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки обґрунтованості та співмірності заявленої позивачем суми витрат на правову допомогу, а також відповідним запереченням відповідача.

У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Разом з цим, суд першої інстанції не надав оцінку обґрунтованості та співмірності заявленої позивачем суми витрат на правову допомогу, а також відповідним запереченням відповідача, що призвело до ухвалення необґрунтовано рішення про стягнення з відповідача завищеного розміру витрат на правову допомогу.

Наведене у сукупності свідчить про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення у частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

Керуючись ст. ст. 48, 242-244, 250, 271, 272, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу у сумі 2000 грн.

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя М.М. Заїка

Судді О.В. Голяшкін

Е.Ю. Швед

Повний текст постанови складено та підписано 25 червня 2024 року.