Справа № 705/1216/24
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2024-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 705/1216/24 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 червня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Єгорової Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.05.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправними дії поліцейського ВРПП Уманського районного управління ГУНП в Черкаській області Скалій Володимира Сергійовича щодо складання постанови серії БАД № 913138 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладення на адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн; скасувати постанову серії БАД № 913138 про адміністративне правопорушення та закрити провадження у справі.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.05.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності є неправомірним.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД №913138 від 12.02.2024, винесеної поліцейським ВРПП Уманського РУП ГУНП в Черкаській області Скалієм Володимиром Сергійовичем, до водія ОСОБА_1 за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП, застосовано штраф у розмірі 425 гривень.

З тексту постанови вбачається, що 12.02.2024 о 00 годин 22 хвилини в м.Умань по вул. Небесної Сотні,1, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом ЗАЗ SENS д.н.з. НОМЕР_1 , при цьому не пред`явив у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив п.2.1 а ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 КУпАП, а також водій здійснив рух по зустрічний смузі, не виконавши вимогу знаку 3.21 «В`їзд заборонено», чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що постанова складена з дотриманням норм діючого законодавства, а дії інспектора Скалія В.С. здійснені в межах його службових обов`язків.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до частини першої статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Частиною другою статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, частини перша, друга, третя, четверта, шоста і сьома статті 122 частини перша, друга і четверта статті 126 .

Таким чином, працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (статті 122, 126 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.

Як зазначалося, оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП, яка передбачає, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до пункту 2.1 «а» ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно пункту 2.4 «а» ПДР на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Оскаржуваною постановою позивача також притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП, яка передбачає, що порушення вимог дорожніх знаків , - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Знак 3.21 у відповідності до розділу 33 ПДР забороняє в`їзд усіх транспортних засобів з метою, окрім іншого, запобігання зустрічному руху транспортних засобів на ділянках доріг з одностороннім рухом.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вказував на те, що він не здійснював керування транспортним засобом, а тому не може нести відповідальності за інкримінованими йому порушеннями.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, винесенню поліцейським оскаржуваної постанови передували порушення водієм транспортного засобу Sens д.н.з. НОМЕР_1 правил дорожнього руху, а саме здійснено рух по зустрічній смузі руху транспорту в порушення вимог знаку 3.21. На неодноразову вимогу працівника поліції надати для перевірки посвідчення водія, позивач постійно відмовлявся. Оскільки ОСОБА_1 не пред`явив у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії,

Суд першої інстанції також встановив, що після зупинки транспортного засобу пасажир вийшов з автомобіля та намагався покинути місце зупинки, але був затриманий працівниками поліції для встановлення особи. В цей же час водій ОСОБА_1 пересів на переднє пасажирське сидіння, після чого заперечував керування транспортним засобом. При цьому, затриманий поліцейським пасажир, який після зупинки намагався втекти, на запитання працівників поліції повідомив, що за кермом був саме ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі позивач заперечує допустимість доказів, які надані відповідачем та враховані судом першої інстанції на підтвердження обставин скоєння позивачем правопорушень та здійснення саме ним керування транспортним засобом. Проте, колегія суддів наголошує на тому, що порушення допустимості, на яких наполягає позивач, не є для цілей вирішення даного спору суттєвими та не свідчать про неналежність на недостовірність наданих відповідачем доказів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що рапорти поліцейських, а також надані суду відеозаписи містять інформацію, що підлягає доказуванню у даній справі. У суду відсутні підстави вважати, що наведена у цих доказах інформаціє є недостовірною. Будь-яких доказів, які б спростовували достовірність такої інформації позивач не надав.

Більше того, факт того, що 22.02.2024 р. в 00:22 год. по вул. Небесної Сотні, 7 в м. Умань Черкаської обл. водій ОСОБА_1 керував автомобілем ЗАЗ-SENS р/номер НОМЕР_1 встановлено судовим рішенням - постановою Уманського міськрайсуду Черкаської обл. від 20.03.2024, що залишена без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 12.06.2024 у справі № 705/1055/24.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що саме позивач здійснював керування транспортним засобом та при цьому порушив вимогу дорожнього знаку « 3.21» й на вимогу працівника поліції не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії у належний спосіб, за що його було правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 та частиною першою статті 126 КУпАП.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.05.2024 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя Н.М. Єгорова