Справа № 300/2474/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" червня 2024 р. справа № 300/2474/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
Адвокат Комарницький Е.Г., в інтересах ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач), звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач) про:
визнання протиправними дій командування Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні позивача офіцера служби радіоелектронної та кіберборотьби Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_2 ;
зобов`язання командування Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення (наказ) про звільнення позивача офіцера служби радіоелектронної та кіберборотьби Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_2 .
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.04.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Військовою частиною НОМЕР_2 скеровано суду відзив на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 15.04.2024 та у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зазначено, що бажаючи звільнитися з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач подав командуванню військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із необхідністю здійснення постійного стороннього догляду:
за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Проте листом № 3126 від 22.02.2024 позивачу було відмовлено у задоволенні рапорту у зв`язку із тим, що:
1) належним доказом підстави звільнення позивача за пп.«г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ через необхідність постійного догляду за хворою дружиною ОСОБА_3 , є складений у відповідності до чинного законодавства висновок МСЕК, який підтверджує необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною, а тому, з огляду на зазначене, наданий позивачем до рапорту про звільнення з військової служби висновок ЛКК КНП «Долинська багатопрофільна лікарня» ДМР №18/2 від 24.01.2024, в якому зазначено, що ОСОБА_3 знаходиться на амбулаторному лікуванні у травматолога та потребує постійного стороннього догляду, не є підставою для звільнення позивача з військової служби за пп.«г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ;
2) факт здійснення постійного стороннього догляду за ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, саме ОСОБА_1 доданими до рапорту документами не підтверджено, як і документально не підтверджено відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Крім того, ОСОБА_1 не доведено, що він здійснював догляд за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до призову на військову службу, оскільки перебуваючи на військовій службі, позивач не міг здійснювати постійний догляд за вказаною особою.
Таким чином, на думку представника відповідача, командування військової частини НОМЕР_1 діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а отже відсутня протиправна бездіяльність по відношенню до позивача. Враховуючи викладене вище, представник Військової частини НОМЕР_1 просить відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії на підставі ч. 13 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.05.2024 продовжено розгляд справи №300/2474/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
23.06.2024 представник позивача подав суду додаткові пояснення, згідно яких зазначив, що у травні 2024 року позивач повторно подав відповідачу рапорт про його звільнення за сімейними обставинами відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», додаючи при цьому всі необхідні документи. Проте, командування Військової частини НОМЕР_1 залишило такий рапорт без розгляду, оскільки попереднє рішення про відмову у звільненні позивач оскаржив до суду. Вказане, на думку представника позивача, підтверджує упереджене ставлення відповідача до прав військовослужбовця.
26.06.2024 Військовою частиною НОМЕР_2 скеровано суду додаткові письмові пояснення, в яких звернуто увагу на безпідставності доводів представника позивача у його додаткових поясненнях від 23.06.2024.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, зазначає наступне.
Як встановлено судом з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є військовослужбовцем, призваним на військову службу під час загальної мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , у якій є офіцером служби родіоелектронної та кіберборотьби.
Дружиною позивача є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 27, 44).
Відповідно до висновків ІНФОРМАЦІЯ_4 №18/2 від 24.01.2024 та №176/1 від 13.12.2023, ОСОБА_3 12.12.2023 отримала закритий двох кістковий перелом правого голійно-стопного суглоба. При цьому, згідно з висновком Центральної ЛКК №176/1 від 13.12.2023, остання перебувала на стаціонарному лікуванні з 12.12.2023 по 13.12.2023, тобто два дні (а.с. 22). Згідно з висновком Центральної ЛКК №18/2 від 24.01.2024, ОСОБА_3 знаходиться на амбулаторному лікуванні у травматолога і потребує стороннього догляду (а.с. 21).
Окрім цього, матеріалів справи вбачається, що сестрою дружини позивача є ОСОБА_2 , яка згідно з витягом з реєстру територіальної громади від 11.01.2024, проживає з 11.01.2024 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).
Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №595484, ОСОБА_2 є інвалідом другої групи з дитинства (а.с. 12).
Окрім цього, згідно з висновком лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу №13/7 від 17.01.2024, ОСОБА_2 проживає разом з ОСОБА_1 та потребує постійного стороннього догляду до 01.07.2024 (а.с. 20).
В лютому 2024 року офіцер служби радіоелектронної та кіберборотьби подав командуванню військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду:
за хворою дружиною, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії «Долинської багатопрофільної лікарні» ДМР Центральна ЛКК №18/2 від 24.01.2024 потребує постійного стороннього догляду;
за особою з інвалідністю II групи внаслідок психічного розладу за висновком лікарської комісії медичного закладу №13/7 від 17.01.2024 за хворою ОСОБА_2 (а.с. 8-9).
Листом від 22.02.2024 №3126 позивача повідомлено про відмову в його звільненні, посилаючись на те, що необхідність постійного стороннього догляду за хворими, що досягли повноліття, підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертизи, а за хворою дитиною висновком лікарсько-консультативної комісії, У зв`язку із чим наданий висновок ЛКК щодо дружини ОСОБА_3 не може підтверджувати необхідність здійснення постійного догляду за нею. Крім того, не надана відповідна довідка з управління соціального захисту населення, що підтверджує факт здійснення догляду саме позивачем. Щодо необхідності догляду за ОСОБА_2 у листі повідомлено, що у наданій довідці до акта огляду МСЕК від 07.11.2012 №595484 не вказано, що ОСОБА_2 потребує постійного догляду, а також заявником не підтверджено відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд за особою. При цьому, довідка №101 від 18.01.2024 не може братись до уваги, оскільки не засвідчена нотаріально (а.с. 10-11).
Не погодившись з вищезазначеною відмовою, представник позивача звернувся за захистом порушених прав до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Згідно з частинами 1-2 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).
Згідно із частиною 6 статті 2 цього Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).
Абзацом 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 за №3543-XII (надалі Закон №3543-XII) визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Суд звертає увагу, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.
Зокрема, останнім Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №271/2024 від 06.05.2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14.05.2024 строком на 90 діб.
Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.
Окрім цього, указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Як уже зазначено судом вище, позивач мобілізований до лав Збройних сил України та по теперішній час проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , зокрема є офіцером служби радіоелектронної та кіберборотьби (а.с. 7).
При цьому, від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Зокрема, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Так, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Згідно частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі Положення №1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).
Згідно з підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 за №124 (надалі Інструкція №124), рапорт (заява) це письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Аналіз вищенаведених норм права дає можливість дійти висновку, що військовослужбовець має право на звільнення зі служби за наявності обґрунтованих підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», підтверджених відповідними доказами, подавши відповідний рапорт командиру військової частини, в якій проходить службу.
Суд встановив, що позивач скерував на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду:
за хворою дружиною, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії «Долинської багатопрофільної лікарні» ДМР Центральна ЛКК №18/2 від 24.01.2024 потребує постійного стороннього догляду;
за особою з інвалідністю II групи внаслідок психічного розладу за висновком лікарської комісії медичного закладу №13/7 від 17.01.2024 за хворою ОСОБА_2 (а.с. 8-9).
В свою чергу, командир Військової частини НОМЕР_1 листом від 22.02.2024 №3126 повідомив про результати розгляду рапорту позивача, зазначивши, що, ОСОБА_1 не надав копії необхідних документів, які б підтверджували ті чи інші обставини в повному обсязі, а саме:
щодо дружини наданий висновок ЛКК не підтверджує необхідність здійснення постійного догляду за нею, оскільки такий факт підтверджує інша установа МСЕК. Також не надана відповідна довідка з управління соціального захисту населення, що підтверджує факт здійснення догляду саме позивачем;
щодо сестри дружини у наданій довідці до акта огляду МСЕК від 07.11.2012 №595484 не вказано, що ОСОБА_2 потребує постійного догляду, а також заявником не підтверджено відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд за особою. Окрім цього, довідка №101 від 18.01.2024 не може братись до уваги, оскільки не засвідчена нотаріально (а.с. 10-11).
Суд зауважує, що відповідно до положень частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Так, згідно заявлених позовних вимог, представник позивача оскаржує тільки відмову відповідача щодо звільненні позивача офіцера служби радіоелектронної та кіберборотьби Військової частини НОМЕР_1 з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_2 .
Так, з огляду на вищевикладене, підставою для відмови позивачу у його звільненні з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_2 є не доведення позивачем факту, що ОСОБА_2 потребує постійного догляду та відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за нею.
З цього приводу суд відзначає наступне.
Так, суд встановив, що згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №595484, ОСОБА_2 є інвалідом другої групи з дитинства (а.с. 12).
Суд звертає увагу, що медичний висновок це документ, який містить дані про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.
Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.
В свою чергу, процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (надалі Положення №1317).
Відповідно до пунктів 19, 24 Положення №1317, комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.
З наведеного вбачається, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).
За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення №1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:
ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;
потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;
потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;
ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;
причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;
медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.
У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття «постійного догляду», який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.
При цьому, поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», позаяк перше говорить про те, ким надається догляд, а друге коли надається такий догляд. В свою чергу, поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.
З огляду на викладені норми, суд зауважує, що у довідці до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №595484 відсутні будь-які застереження щодо потреби у постійному догляді за ОСОБА_2 , відтак така не підтверджує необхідність такого догляду.
Водночас, представник позивача щодо підтвердження постійного догляду посилається на акт №5 від 17.01.2024. Однак, суд погоджується із відповідачем, що даний акт не є підтвердженням факту потреби ОСОБА_2 у постійному догляді, а також і факту відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Так, з акту №5 від 17.01.2024 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а не Галина), ОСОБА_5 . При цьому, складено і підписано його старостою і сусідами, один з яких ОСОБА_6 , яка, ймовірно є родичем позивача. Тобто, суд вважає, що даний акт складено особами, які не мають повноважень встановлювати факту потреби у громадянки ОСОБА_2 у постійному догляді.
Окрім цього, у вказаному акті містяться суперечливі відомості, оскільки вказано, що ОСОБА_1 є єдиною особою, що може здійснювати догляд за ОСОБА_2 . Водночас, згідно акту слідує, що родичем ОСОБА_2 є також ОСОБА_5 син позивача, який станом на дату обстеження перебуває за межами країни.
Проте, суд зауважує, що це не означає, що в будь-який момент він може повернутись в Україну для догляду за ОСОБА_2 та, як наслідок, ОСОБА_1 не є єдиною особою, що може здійснювати догляд за ОСОБА_2 .
Також заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що згідно витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 11.01.2024 (а.с. 15).
Водночас, ОСОБА_1 є військовослужбовцем, призваним на військову службу під час загальної мобілізації та згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.08.2023 №227 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_4 ).
Суд вважає, що позивач, перебуваючи, зокрема у військовій частині НОМЕР_1 з 09.08.2023, фізично не міг здійснювати догляд за ОСОБА_2 , а тому висновок у акті №5 від 17.01.2024 про те, що він є єдиною особою, що може здійснювати догляд за ОСОБА_2 , суд не бере до уваги.
Більше того, у акті №5 від 17.01.2024 зазначено, що ОСОБА_3 перебуває на стаціонарному лікуванні в КНП «Долинська багатопрофільна лікарня» з 12.12.2023 по даний час, тобто 17.01.2024 (дата складення акту). Проте, як слідує із висновку Центральної ЛКК №176/1 від 13.12.2023, остання перебувала на стаціонарному лікуванні з 12.12.2023 по 13.12.2023, тобто два дні (а.с. 22), а надалі, згідно з висновком ІНФОРМАЦІЯ_4 №18/2 від 24.01.2024, ОСОБА_3 знаходиться на амбулаторному лікуванні (а.с 21).
Отже, з урахуванням вищенаведеного суд критично оцінює акт №5 від 17.01.2024 у відповідності до вимог ст. 74 і 75 КАС України, оскільки складений неналежними суб`єктами, а також його зміст не відповідає фактичним обставинам.
Також суд вважає, що факт потреби ОСОБА_2 у постійному догляді саме ОСОБА_1 не підтверджується і висновком лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи II групи ОСОБА_2 №13/7 від 17.01.2024 (а.с. 20).
Так, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 №189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 №1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункту 1 розділу III).
За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить:
1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку;
2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності;
3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження;
4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи:
форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»;
висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.
Згідно з пунктом 2 цієї Інструкції висновок призначений для реєстрації когнітивних порушень які виникають при захворюваннях (органічні психічні розлади (F00-F09), розумова відсталість (F70-F79), порушення рухової активності (паралічі), соціальна дезадаптація, інвалідність І групи тощо). Когнітивні порушення можуть спостерігатися у симптокомлексі наступних розладів психіки (F10-F19), шизофренія (F20), первазивні розлади розвитку (F84), нейродегенеративні захворювання (хвороба Альцгеймера, Паркінсона тощо), судинні захворювання головного мозку (інсульти, інфаркти мозку, церебральний атеросклероз), нейроінфекція, наслідки черепно-мозкової травми, новоутворення, метаболічні порушення та інтоксикації, аутоімунні захворювання, генетичні захворювання тощо.
Пунктом 5 цієї Інструкції визначено, що висновок надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 859.
У пункті 4 висновку вказуються рекомендовані соціальні послуги: денного догляду, догляду вдома, паліативного догляду вдома, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (пункт 8 Інструкції).
Повноваження лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я визначені ще в одному нормативно-правовому акті наказі Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання», в якій зазначено, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу (далі висновок ЛКК) видається лікарською консультативною комісією (далі ЛКК) закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю.
Повертаючись до підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд зазначає, що абзац 4 вказаного підпункту визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою: або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Отже, факт здійснення постійного догляду має бути підтверджено висновком лікарсько-консультативної комісіє, а не висновком лікарської комісії.
Окрім того, суд уже наголосив вище, що поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.
Водночас, згаданий висновок ЛК №13/7 складений 17.01.2024 і дійсний до 01.07.2024.
При цьому, у вказаному висновку вказано, що ОСОБА_2 проживає із позивачем, при тому, що на дату складення і станом сьогодні позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , тобто така інформація є недостовірною.
Також суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься довідка від 18.01.2024 №101 про отримання (неотримання) допомоги, яка, в свою чергу, долучалась позивачем до рапорту на звільнення (а.с. 23).
Стосовно вказаної довідки суд зазначає, що вона не має жодного доказового значення, оскільки:
з її змісту не можливо встановити, чи позивач перебуває, чи не перебуває на обліку у відділі адміністративного забезпечення №1 у м. Долина, оскільки потрібний запис не підкреслено;
у графі, де необхідно зазначити пункти нормативного акта, відповідно до якого призначено допомогу, відсутні будь-які посилання;
у таблиці в графі «загальна сума усіх видів нарахованої допомоги» відсутні нараховані суми допомоги, натомість міститься запис про рік народження ОСОБА_2 ;
у графах, в яких необхідно вказати розмір нарахованої допомоги і загальну суму доходу відсутні будь-які записи чи відмітки.
А тому суд не бере до уваги вказану довідку.
Отже, під час розгляду справи не встановлено, а позивачем і його представником не доведено, що ОСОБА_1 здійснював догляд за ОСОБА_2 , в тому числі і до призову на військову службу.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
у задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , АДРЕСА_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Представнику позивача та відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.