Справа № 160/10558/24
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2024-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
23 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області від 03.04.2024 року, оформлене у формі листа, про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області повторно розглянути клопотання про оформлення набуття громадянства ОСОБА_1 та задовольнити його.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 на території УРСР, Чернігівська область, село Вишеньки. У 2012 році позивач переїхала на постійне місце проживання в Україну та 02.09.2013 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області їй було видано посвідку на постійне проживання. Зауважено, що позивач неодноразово зверталась до органів міграційної служби з заявами про зміну громадянства, проте їй роз`яснювали, що це неможливо. В 2013 році позивачем було укладено шлюб з ОСОБА_2 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_5 . Всі діти подружжя є громадянами України. В 2017 році позивач знов зверталась до міграційної служби в с. Софіївка з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, проте, їй повідомили, що для цього необхідно їхати в рф збирати довідки, а з огляду на постійний догляд за дітьми, це було неможливо, та на той момент вже було перерване залізничне сполучення. Окремо, позивачем було звернуто увагу на те, що з 2021 року ОСОБА_1 займається бізнесом та сплачує податки в України, здійснює підприємницьку діяльність як ФОП в галузі логістики, має власні транспортні засоби та оформлених працівників.
Вказано, що 03.01.2024 року позивач звернулась до відділу №9 у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області з питання оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України». Відповідаем від Управління СБУ у Дніпропетровській області була отримана відповідь про недоцільність прийняття позитивного рішення за клопотанням позивача, тому, 03.04.2024 року відповідачем було прийнято рішення про відмову в задоволенні клопотання про набуття позивачем громадянства України. При цьому, норма закону, на яку в рішенні посилається відповідач п.6 ч.1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», визначає підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію. Позивач вважає таке рішення протиправним, та таким, що підлігає скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.04.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
17.05.2024 року відповідачем до суду подано відзив на позов, в якому вказано, що матеріали справи про набуття громадянства України ОСОБА_1 були надіслані до ГУ ДМС у Дніпропетровській області для розгляду в межах компетенції. Зазначено, що під час попередньої перевірки матеріалів справи №103607 було встановлено, що документи, подані заявником, були оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, які є підставами для набуття громадянства України відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001.
Відповідачем було звернуто увагу на те, відповідно до абз. 6 пункту 102 Порядку №215, Територіальний орган Державної міграційної служби України надсилає подані документи до органів Служби безпеки України та Міністерства внутрішніх справ України, які у межах своєї компетенції перевіряють (у тому числі в банках даних Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерполу) відсутність підстав, за наявності яких прийняття до громадянства України або вихід із громадянства України не допускається. 23.01.2024 ГУ ДМС у Дніпропетровській області було надіслано заяву ОСОБА_1 до Служби Безпеки України в Дніпропетровській області. Листом від 14.02.2024 року Управління СБУ у Дніпропетровській області повідомило ГУ ДМС у Дніпропетровській області, що відповідно до пункту 13 частини 1 ст. 24 Закону України «Про Службу безпеки України», отримано інформацію, яка свідчить, що подальше документування громадянки російської федерації ОСОБА_1 , яка клопоче про оформлення набуття громадянства України, недоцільно.
Окремо, відповідачем було зауважено, що ГУ ДМС у Дніпропетровській області не наділено повноваженнями роз`яснювати або тлумачити висновки чи твердження Служби безпеки України, а також ГУ ДМС у Дніпропетровській області не наділено повноваженнями вчиняти будь-які дії, що входять до повноважень органів СБУ, Національної поліції тощо. При цьому, чинним законодавством не передбачено повноважень органів Державної міграційної служби України щодо здійснення перевірки інформації, наданої уповноваженим органом, оскільки така інформація сприймається як достовірна. Тому, враховуючи зазначені обставини, 03.04.2024 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було прийнято рішення про відмову в задоволенні клопотання позивача про оформлення набуття громадянства України відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
03.01.2024 року громадянка російської федерації ОСОБА_1 звернулась до Відділу № 9 у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області з заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, як особа, яка народилась на території України до 24 серпня 1991 року.
17.01.2024 року матеріали справи про набуття громадянства України ОСОБА_1 за вих. № 1264-206/000249-24 були надіслані до ГУ ДМС у Дніпропетровській області для розгляду в межах компетенції.
23.01.2024 року ГУ ДМС у Дніпропетровській області надіслано заяву позивача до Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області.
14.02.2024 року листом за №55/2-1242 НТ-вих Управління СБУ у Дніпропетровській області повідомило ГУ ДМС у Дніпропетровській області, що відповідно до пункту 13 частини 1 статті 24 Закону України «Про службу безпеки України», було отримано інформацію, яка свідчить, що подальше документування громадянки російської федерації ОСОБА_1 , яка клопоче про оформлення набуття громадянства України, недоцільно, на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».
03.04.2024 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було прийнято рішення про відмову в задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України. В рішенні, з посиланням на лист Управління СБУ у Дніпропетровській області від 14.02.2024 року, було зазначено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянство України.
Вважаючи протиправним рішення відповідача про відмову в задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства, позивач звернулась до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України "Про громадянство України" № 2235-ІІІ від 18.01.2001 (далі Закон № 2235-ІІІ).
Відповідно до статті 1 Закону № 2235-ІІІ, громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; особа без громадянства - особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином.
Відповідно до статті 4 Закону №2235-ІІІ, питання громадянства України регулюються Конституцією України, цим Законом, міжнародними договорами України.
Пунктом 2 частини 1 статті 6 Закону України № 2235-ІІІ встановлено, що громадянство України, крім інших підстав, набувається за територіальним походженням.
Статтею 8 Закону України № 2235-ІІІ визначено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".
Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів визначає Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок № 215).
Так, абз. 1 пункту 1 Порядку № 215 встановлено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку. Заява з питань громадянства подається у письмовій формі з зазначенням дати її складання та підписується заявником.
Відповідно до п.24 Порядку № 215 для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка народилася до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент народження особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає:
а) заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням;
б) дві фотокартки (розміром 35 x 45 мм);
в) один із таких документів:
- декларацію про відсутність іноземного громадянства - для осіб без громадянства;
- зобов`язання припинити іноземне громадянство - для іноземців. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України;
- декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує надання особі статусу біженця чи притулку в Україні, - для іноземців, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні;
- декларацію про відмову особи, яка є громадянином російської федерації і зазнала переслідувань через політичні переконання у країні своєї громадянської належності, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує переслідування через політичні переконання (довідка Міністерства закордонних справ України, дипломатичного представництва чи консульської установи України, видана в установленому Кабінетом Міністрів України порядку), - для іноземців, які є громадянами російської федерації та зазнали переслідувань через політичні переконання у країні своєї громадянської належності;
г) копію свідоцтва про народження або інший документ, що підтверджує факт народження особи на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.
Згідно з п. 26 Порядку № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, батько чи мати якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також:
а) документ, який підтверджує факт народження відповідно батька чи матері заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту;
б) копію свідоцтва про народження заявника або інші документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з батьком чи матір`ю, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.
Пунктами 92-94 Порядку № 215 визначено порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України, рішення за якими приймаються територіальними органами Державної міграційної служби України
Так, територіальні органи Державної міграційної служби України приймають рішення про оформлення набуття громадянства України, зокрема, за територіальним походженням.
Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо оформлення набуття громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України.
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.
Подані заявником належно оформлені документи не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилаються до територіального органу Державної міграційної служби України.
Територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів з питань громадянства вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України.
Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертаються до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня повернення документів надсилає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.
Відповідно до п.95 Порядку № 215, рішення про оформлення набуття особою громадянства України або про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України не пізніш як у тримісячний строк з дня надходження документів надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником.
Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником, не пізніш як у тижневий строк з дня надходження відповідного рішення повідомляє про нього заявника у письмовій формі. У разі прийняття рішення про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України заявникові у письмовій формі повідомляються причини відмови.
З матеріалів справи, а саме, спірного рішення відповідача від 03.04.2024 року, вбачається, що під час перевірки матеріалів справи про набуття громадянства України ОСОБА_1 №103607, ГУ ДМС у Дніпропетровській області в межах компетенції було встановлено, що документи, подані заявником, були оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, які є підставами для набуття громадянства України відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».
Під час розгляду справи судом питання належності оформлення документів сторонами по справі не оспорювалось.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття рішення про відмову у задоволенні клопотання позивача про набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про громадянство України", стала відповідь Управління СБУ у Дніпропетровській області, оформлена листом від 14.02.2024 року №55/2-1242 НТ-вих, на запит відповідача, в якій Управління СБУ у Дніпропетровській області повідомило, що подальше документування громадянки рф ОСОБА_1 , яка клопоче про прийняття до громадянства України, недоцільно на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».
Між тим, з аналізу вказаної норми Закону вбачається, що дозвіл на імміграцію не надається «в інших випадках, передбачених законом».
Вказавши в якості підстави для відмови у задоволенні клопотання про прийняття до громадянства України пункт 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію», відповідач не навів в рішенні від 03.04.2024 року таких інших випадків, передбачених законом, не уточнив причин та не конкретизував, які саме докумети, подані заявником, не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянство України, які обставини слугували підставою для прийняття спірного рішення, що фактично позбавило позивача реалізувати права бути обізнаним щодо обставини, у зв`язку із якою їй було відмовлено у задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства України.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що положеннями п. 94 Порядку № 215 врегульовано надсилання до органів Служби безпеки України документів щодо поновлення особи у громадянстві України, в той час як підстав для направлення до Служби безпеки України документів щодо набуття громадянства України за територіальним походженням Порядком № 215 не передбачено.
Суд зазначає, що за загальними вимогами, які висуваються до актів суб`єктів владних повноважень, як актів правозастосування, є їхня обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) його прийняття, а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Загальне посилання відповідача у спірному рішенні від 03.04.2024 року на положення пункт 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію» та на лист СБУ не свідчить про обґрунтованість такого рішення, оскільки ставить заявника у стан правової невизначеності щодо підстав відмови у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України, що є неприпустимим.
Разом з цим, суд зазначає, що не дає оцінку правомірності висновків Управління СБУ у Дніпропетровській області щодо позивача ОСОБА_1 , а перевіряє законність та обґрунтованість рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, винесеного на підставі листа Управління СБУ у Дніпропетровській області, яким відмовлено у задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства.
Доводи відповідача в обґрунтування відзиву про те, що ГУ ДМС у Дніпропетровській області не наділено повноваженнями роз`яснювати або тлумачити висновки чи твердження Служби безпеки України суд вважає безпідставними.
У спірних правовідносинах повноваженнями щодо прийняття рішення про оформлення набуття громадянства України наділені органи міграційної служби. Поряд з цим, суд зазначає, що спірне рішення не містить посилань на обставини, з якими відповідач пов`язує підстави для його прийняття.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
З огляду на викладене, рішення Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області від 03.04.2024 року про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства України не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки відповідачем хоч і наведено норму законодавства, однак, без зазначення причин для відмови у оформленні набуття громадянства України, тобто не обґрунтовано підстав та мотивів прийняття такого рішення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30.01.2020 у справі №2340/2851/18.
Крім того, суд враховує, що позивач має постійне місце проживання на території України, має сім`ю чоловіка та трьох дітей, які є громадянами України, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями свідоцтв про шлюб та про народження.
Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 у справі «Боррехаб проти Нідерландів» висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).
Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014 роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання
У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Мустаким проти Бельгії». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.
Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що оскаржене рішення не містить жодної оцінки владним суб`єктом співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземця на продовження перебування в Україні та публічним інтересом держави, у контексті змісту ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області від 03.04.2024 року прийняте не у порядку та не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, та необґрунтовано, тобто не відповідає критеріям, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Щодо решти позовних вимог, суд зазначає наступне.
Нормами частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За таких обставин, з урахуванням наведених судом законодавчих норм та встановлених обставин, суд з метою ефективного захисту порушеного права позивача вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про оформлення набуття громадянства України громадянці російської федерації ОСОБА_1 від 03.01.2024 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом положень частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого ним оскаржуваного рішення.
Натомість, позивачем доведено та надано достатньо належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.
За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області від 03.04.2024 року про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.01.2024 року про оформлення набуття громадянства України, з урахуванням висновків суду.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області сплачені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 2422,40 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник