Справа № 260/1873/24
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2024-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2024 рокум. Ужгород№ 260/1873/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Рейті С.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Закарпатській області), в якому просить:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Закарпатській області № 05 від 15.11.2023 року щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до п.8. ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію відповідно до п.8. ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням періодів стажу з 01.09.1984 - 12.04.1985, 17.04.1985 - 19.11.1985, 28.11.1985 - 18.11.1987, 28.03.1988 - 24.10.1988, 25.10.1988 - 13.11.1988, 14.11.1988 - 04.04.2001, 13.04.2001 - 12.10.2002, 12.11.2002 - 21.11.2003, 02.12.2003 - 01.12.2004, 18.12.2004 - 17.12.2005, 11.01.2006 - 10.01.2007, 28.02.2007 - 27.02.2008, 28.02.2008 - 29.06.2008, 01.07.2008 - 28.06.2009, 07.07.2009 - 25.06.2010, 30.06.2010 - 15.06.2011, 17.06.2011 - 09.05.2012, 11.05.2012 - 10.04.2013, 17.05.2013 - 09.04.2014, 29.04.2014 - 27.02.2015, 26.03.2015 - 17.03.2016, 06.04.2016 - 22.01.2019, 23.01.2019- 30.09.2020, 15.12.2020 - 12.11.2023, починаючи з 12.11.2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 після досягнення пенсійного віку, 12.11.2023 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно п.8 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та надав всі необхідні документи.

15.11.2023 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області винесено рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах. Свою відмову відповідач обґрунтував тим, що загальний страховий стаж позивача становить 19 років 13 днів, роботи на посаді водія міського транспорту та великовагових автомобілів становить 15 років 02 місяці 07 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Позивач вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим усупереч положенням чинного законодавства, а тому його права підлягають захисту в судовому порядку, внаслідок чого ним подається цей позов до суду.

Ухвалою судді від 01.04.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

12.04.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого відповідач заперечує проти вимог позовної заяви.

Зазначає, що згідно вимог пункту 8 частини 2 ст.114 вказаного Закону на пільгових умовах пенсія за віком призначається: водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців.

12.11.2023 року ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по віку відповідно до п.8.ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду заяви ОСОБА_1 від 12.11.2023 року та доданих до неї документів, рішенням Головного управління в Закарпатській області (структурний підрозділ, що розглядав вказану заяву за принципом екстериторіальності) №05 від 15.11.2023 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії по віку, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого п.8.ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Водночас зазначає, що страховий стаж заявника становить 19 років 13 днів в тому числі 15 років 02 місяці 07 днів пільговий стаж.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області до страхового стажу не зараховано періоди роботи на території в Російській федерації з 2001 року по 2020 року, оскільки з 01.01.2023 російською федерацією розірвано Угоду про гарантії громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.

Крім того, зазначає, що оскільки законом не врегульований порядок відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, листування з РФ припинено, а тому ніякі запити про надання довідки про стаж, до РФ Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області не здійснювало.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

12.11.2023 року ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем реєстрації із заявою про призначення пенсії по віку відповідно до п.8.ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області, рішенням якого від 15.11.2023 року №05 позивачу відмовлено у призначенні пенсії по віку, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого п.8 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зі змісту спірного рішення, до загального стажу позивача не зараховано період роботи на території Російської Федерації з 2001 по 2020 роки, оскільки з 01.01.2023 Російською федерацією розірвано Угоду про гарантії громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.

Вважаючи відмову в призначенні пенсії протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом про його скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.

Призначення та перерахунок пенсій в органах Пенсійного фонду України проводиться у відповідності до вимог Закону України №1058-IV від 09.07.2003 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV) та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22 1 від 25.11.2005 в редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 №13-1 (далі - Порядок №22-1).

Відповідно до пункту 8 частини 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія за віком на пільгових умовах призначається водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Відповідно до статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом (до 01.01.2004 року).

Згідно з статтею 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а порядок підтвердження трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637.

За змістом пунктів 1, 3, 20 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Таким чином, необхідність підтвердження трудового стажу уточнюючими довідками, первинними документами, виникає виключно у випадку відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 19.04.1985 року позивач:

- в період з 17.04.1985 року по 19.11.1985 року працював в Костопільському домобудівному комбінаті на посаді електромонтера;

- 28.11.1985 по 18.11.1987 служба в лавах радянської армії;

- 28.03.1988 прийнятий на роботу в Тролейбусне управління м. Рівне та зарахований на курси з підготовки водіїв тролейбуса. 14.11.1988 переведений водієм тролейбуса 3-го класу. 01.06.1994 присвоєно 2 - й клас водія тролейбуса. 04.04.2001 Звільнений за власним бажанням;

- 13.04.2001 зарахований водієм тролейбуса 2 класу за контрактом в ДП «Мосгортранс» Філевський автобусно-тролейбусний парк м. Москва. 12.10.2002 Звільнений за закінченням контракту;

- 12.11.2002 прийнятий водієм тролейбуса 2 класу на регулярні міські пасажирські маршрути. 21.11.2003 звільнений за закінченням контракту;

- 02.12.2003 прийнятий водієм тролейбуса 2- го класу на регулярні міські пасажирські маршрути. 01.12.2004 звільнений за закінченням контракту;

- 18.12.2004 прийнятий водієм тролейбуса 2-го класу на регулярні міські пасажирські маршрути. 17.12.2005 звільнений за закінченням контракту;

- 11.0.2006 прийнятий водієм тролейбуса 2- го класу на регулярні міські пасажирські маршрути. 10.01.2007 звільнений за закінченням контракту;

- 28.02.2007 прийнятий водієм тролейбуса 2- го класу на регулярні міські пасажирські маршрути. 27.02.2008 звільнений за закінченням договору;

- 28.02.2008 прийнятий водієм тролейбуса 2- го класу на регулярні міські пасажирські маршрути. 29.06.2008 Звільнений за закінченням терміну договору;

- 01.07.2008 прийнятий водієм тролейбуса на регулярні міські пасажирські маршрути 2 класу. 28.06.2009 звільнений за закінченням терміну договору;

- 07.07.2009 прийнятий водієм тролейбуса 2 класу на регулярні міські пасажирські маршрути. 25.06.2010 звільнений за закінченням терміну договору;

- 30.06.2010 прийнятий водієм тролейбуса 2-го класу на регулярні пасажирські маршрути. 15.06.2011 звільнений за угодою сторін;

- 17.06.2011 прийнятий водієм тролейбуса 2-го класу на регулярні міські пасажирські маршрути. 09.05.2012 звільнений в зв`язку з закінченням терміну трудового договору;

- 11.05.2012 прийнятий на посаду водія тролейбуса 2-го класу. 10.04.2013 Звільнений за закінченням терміну договору;

- 17.05.2013 прийнятий водієм тролейбуса 2-го класу на регулярні міські пасажирські маршрути. 09.04.2014 звільнений в зв`язку з закінченням терміну трудового договору;

- 29.04.2014 прийнятий водієм тролейбуса 5-го розряду на регулярні міські пасажирські маршрути. 27.02.2015 звільнений в зв`язку з закінченням терміну трудового договору;

- 26.03.2015 прийнятий водієм тролейбуса 5-го розряду на регулярні міські пасажирські маршрути. 17.03.2016 звільнений;

- 06.04.2016 прийнятий водієм тролейбуса 5-го розряду на регулярні міські пасажирські маршрути. 30.09.2020 звільнений;

- 15.12.2020 прийнято водієм тролейбуса 2-го класу в Комунальне підприємство «Київпастранс» і працює по теперішній час.

Вказаний період трудового стажу позивача належним чином підтверджений записами трудової книжки, внесеними відповідно до вимог трудового законодавства, тому не потребує підтвердження іншими первинними документами.

Разом з тим, відповідно до пільгової довідки № 503 від 19.10.2022 року, виданої Комунальним підприємством «Рівнеелектроавтотранс», позивач працював повний робочий день у Рівненському тролейбусному управлінні на посаді водія тролейбуса повний робочий день і був зайнятий на перевезенні пасажирів на міських тролейбусних маршрутах і за період: 14.11.1988 року (наказ №133 від 14.11.1988) по 04.04.2001 (наказ №41 від 03.04.2001). Пільговий стаж складає: 12 років 04 місяці 20 днів. Підстава для видачі: книги наказів, особова картка форми П-2, розрахунково-платіжні відомості на заробітну плату.

Відповідно до пільгової довідки №762 від 12.10.2020 року, виданої Державним унітарним підприємством м. Москва «Мосгортранс», позивач дійсно працював в ДУП Філевський автобусно-тролейбусний парк ДУП «Мосгортранс» на посаді водія тролейбуса регулярних міських пасажирських маршрутів, протягом повного робочого дня, повного робочого тижня без сумісництва з іншими професіями. Періоди роботи позивача з 2001 по 2019 рік. Довідка видана на підставі: особова картка форми Т-2, наказів по особовому складу, особові рахунки, посадова інструкція, штатний розклад.

Відповідно до пільгової довідки №38-762к-09 від 12.10.2022 року, виданої Державним унітарним підприємством м. Москва «Мосгортранс», позивач дійсно працював в ДУП 8-й тролейбусний парк ДУП «Мосгортранс» на посаді водія тролейбуса регулярних міських пасажирських маршрутів, протягом повного робочого дня, повного робочого тижня без сумісництва з іншими професіями. Періоди роботи позивача з 2019 по 2020 роки. Довідка видана на підставі: особова картка форми Т-2, наказів по особовому складу, особові рахунки, посадова інструкція, штатний розклад.

Відповідно до довідки №85 від 28.11.2022 року, виданої Комунальним підприємством «Київпастранс», позивач працює повний робочий день в Куренівському тролейбусному ремонтно-експлуатаційному депо КП «Київпастранс», з 15.12.2020 року по теперішній час, - стаж водія тролейбуса складає 1 рік 11 місяців 13 днів, зайнятий повний робочий день, іншими роботами не займається. За професією, посадою водій тролейбуса. Підстава для видачі: дані трудової книжки, книги наказів відділу кадрів, особової картки Форми П-2, табель обліку робочого часу, платіжні відомості, ЄТКС.

Отже, пільговий стаж позивача на посаді водія тролейбуса становить більше 35 років.

Разом з тим, судом встановлено, що періоди з 2001 по 2020 роки не зараховані до страхового стажу позивача, оскільки з 01.01.2023 року Російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, тому до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території Російської федерації лише по 31.12.1991 року.

Суд не погоджується з твердженнями відповідача, щодо того, що до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території Російської федерації лише по 31.12.1991 року, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

У відповідності до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

13.03.1992 між країнами СНД укладено Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення. У преамбулі зазначено, що Уряди держав учасниць уклали цю Угоду: «виходячи з необхідності захисту прав громадян у галузі пенсійного забезпечення, усвідомлюючи, що кожна держава - учасниця Співдружності повинна нести безпосередню відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, визнаючи, що держави - учасниці Співдружності мають зобов`язання щодо непрацездатних осіб, які отримали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження до складу СРСР і реалізують це право на території держав - учасниць Угоди, визнаючи необхідність неухильного дотримання зобов`язань за міжнародними угодами, укладеними СРСР з питань пенсійного забезпечення».

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Згідно абзацу 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення» (надалі Постанова №1328) постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 року у місті Москві.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 року №72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 №376 (із змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023 року.

Міністерство юстиції України у повідомленні від 10.01.2023 року, яке опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року для України 19.06.2023 року.

З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору України необхідно дійти висновку, що денонсація Угоди від 13.03.1992 означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.

Суд наголошує на тому, що закон не має зворотної дії в часі. До того ж не зарахування стажу роботи чи розмірів заробітної плати в період чинності міжнародної угоди, осіб які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Так, працюючи за межами України, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення.

За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 у справі №820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Отже, до набрання чинності Постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою, в тому числі щодо страхового стажу, отриманого громадянами до підписання Угоди.

Варто зауважити, що відповідно до частини 1 статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в Російській федерації, оскільки вказана Угода була чинною на момент набуття стажу.

Таким чином, суд не приймає до уваги посилання відповідачів на припинення участі Російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, оскільки таке припинення не стосується (не впливає) періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в час дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської соціальної хартії та ст.46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Суд також наголошує на тому, що закон не має зворотної дії в часі. До того ж не зарахування стажу роботи чи розмірів заробітної плати в період чинності міжнародної угоди, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Так, працюючи за межами України, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення.

Таким чином, рішення відповідача мотивовано лише тим, що період роботи на території рф, згідно із записами в трудовій книжці НОМЕР_1 від 19.04.1985 року зараховано по 31.12.1991, оскільки згідно постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» та листа Пенсійного фонду України від 27.12.2022 № 2800-030102-5/56080 щодо зарахування до загального страхового стажу на території РРФСР по 31.12.1991 року, правомірність на думку позивача у нього страхового стажу більше 35 років, відповідач жодним чином не перевірив та не спростував, відповідно спірне рішення не відповідає критеріям встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимог позивача про призначення та виплату пенсії починаючи з 12.11.2023 року, то така задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Вирішення питань що призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» відноситься виключно до компетенції органів Пенсійного фонду України.

У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про призначення позивачу пенсії за віком, не підлягають до задоволення оскільки в разі задоволення таких суд фактично перебере на себе повноваження відповідача щодо призначення пенсії, що відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», що відноситься виключно до компетенції органів Пенсійного фонду України, що не відповідатиме завданню адміністративного судочинства.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Слід також зазначити, що законодавець передбачив обов`язок суду зобов`язати суб`єкта владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього, тому втручання у повноваження вказаного органу виходить за межі завдань адміністративного судочинства, виходячи з предмету даного позову.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у справі № 826/20369/14 (постанова від 13.11.2018).

Суд звертає увагу, що відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта і владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, суд не може перебирати на себе компетенцію суб`єктів владних повноважень (у цьому конкретному випадку пенсійного органу) та досліджувати документи, яким не надавалась оцінка, а також встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права на призначення пенсії.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд відповідно до частини 5 статті 242 КАС України враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, відповідно до якої вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, а тому належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії, а не зобов`язання відповідача призначити таку пенсію.

Виходячи із меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд робить висновок, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню частково.

При цьому, суд вважає необгрунтованим клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, з огляду на що рішення про призначення пенсії за віком відносно позивача приймало Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області за принципом екстериторіальності, і саме воно досліджувало пенсійні документи позивача і вирішувало питання щодо призначення пенсії позивачу.

Відтак, за наслідками судового розгляду, обов`язок щодо повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії, має бути покладений на Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Більше того, з огляду на відсутність заявлених позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, підстав для залучення вказаного підстав для залучення вказаного суб`єкта до участі у справі немає.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

На підставі аналізу наведених вище норм, ураховуючи положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №05 від 15.11.2023 року;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії, з врахуванням висновків суду.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково враховуючи норми п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4 ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 15.11.2023 року №05.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії, з врахуванням висновків суду.

4. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 484,48 грн. (чотириста вісімдесят чотири гривні сорок вісім копійок).

6. Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

СуддяС.І. Рейті