Справа № 420/31839/23
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/31839/23

Перша інстанція: суддя Марин П.П.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар Афанасенко Ю.М.,

за участю: представника позивача адвоката Шараг О.В.,

представника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Федоренка О.Ю.,

представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - Кирилюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в режимі відеоконференції апеляційні скарги Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі № 420/31839/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з адміністративним позовом, у якому просили:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 27-Д від 04.10.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 12.10.2012;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування посвідки на постійне проживання виданої громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язати поновити посвідку № НОМЕР_2 від 30.06.2022;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування посвідки на постійне проживання виданої громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язати поновити посвідку № НОМЕР_3 від 02.07.2019;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування посвідки на постійне проживання виданої громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та зобов`язати поновити посвідку № НОМЕР_4 від 04.11.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області № 27-Д від 04.10.2022 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Азейбарджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який видано 12.10.2012, разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 ЗУ Про імміграцію, яке видано на підставі Висновку від 04.10.2022. У вказаному висновку стверджується, що ОСОБА_1 порушив вимоги п. 1 ч. 1 ст. 12 Закона України Про імміграцію, а саме свідомо надав неправдиві відомості. А також надано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 2377 від 19.10.2022 про скасування посвідки на постійне проживання ОСОБА_4 за № НОМЕР_2 .

Позивачі вважають прийняті рішення відповідачів протиправним та таким, що підлягають скасуванню, оскільки подані позивачем відомості для отримання дозволу на імміграцію були достовірними, а відповідачами порушено процедуру при прийнятті оскаржуваного рішення, а саме не було повідомлено про проведення перевірки у відношенні позивачів, не було запрошено позивачів для надання пояснень та захисту своїх прав та інтересів, не було повідомлено про прийняті рішення.

Також представником позивачів зазначено, що стосовно посилання відповідача у Висновку від 04.10.2022 на те, що під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну у ОСОБА_1 , не було на те законних підстав, які передбачені статтею 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки громадянин Респубріки Азейбарджан ОСОБА_1 подав про себе свідомо неправдиві відомості, а саме свідоцтво про шлюб, Головним управлінням ДМСУ в Одеській області не надано належних доказів у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України на підтвердження факту подання позивачем свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, таких як вирок суду за статтею 358 Кримінального кодексу України.

Разом з тим, позивачі зазначають, що при наданні дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні проводилась необхідна перевірка поданих документів та з`ясовувались у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не було виявлено.

Відповідачами надано до суду першої інстанції відзиви на адміністративний позов згідно з яким останні зазначили, що не визнають даний адміністративний позов. Представники відповідачів зазначають, що дозвіл на імміграцію отримано позивачем на підставі завідомо неправдивих відомостей, у зв`язку з чим прийнято оскаржуване рішення про його скасування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 06 березня 2024 позов задовольнив.

Визнав протиправним та скасував рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 27-Д від 04.10.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 12.10.2012.

Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.10.2022 №2377 про скасування посвідки на постійне проживання виданої громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язати поновити посвідку № НОМЕР_2 від 30.06.2022.

Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.10.2022 №2389 про скасування посвідки на постійне проживання виданої громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язати поновити посвідку № НОМЕР_3 від 02.07.2019.

Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.10.2022 №2393 про скасування посвідки на постійне проживання виданої громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та зобов`язати поновити посвідку № НОМЕР_4 від 04.11.2019.

Стягнув з Головного управління ДМС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 3 220,8 грн.

Стягнув з Головного управління ДМС України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не надав оцінки аргументам відповідача та не дослідив матеріали судової справи, а саме лист Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області від 03.08.2022 № 10615/06.2-29 та повні витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 9 від 15.06.2022 (щодо актового запису про шлюб) та № 8 від 06.09.2022 (про відсутність актового запису цивільного стану);

- висновки суду першої інстанції щодо протиправності скасування дозволу на імміграцію у зв`язку з відсутністю в УДМС у Чернігівській області заперечень стосовно наданих позивачем документів на момент прийняття рішення про оформлення йому дозволу на імміграцію є безпідставними та свідчать про неправильне тлумачення пункту 1 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ;

- висновки суду першої інстанції щодо відсутності рішень суду про визнання позивача 1 винним у вчиненні правопорушень є безпідставними, оскільки пункт 1 частини першої статті 12 Закону № 2491- ІІІ не визначає такої умови для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію;

- суд першої інстанції пославшись на постанову Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 260/5694/22, не обґрунтував, чому в даних конкретних правовідносинах запрошення іммігранта для надання пояснень було необхідним для прийняття обґрунтованого та розсудливого рішення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Головне управління ДМС України в Одеській області також подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не врахував, що позивач звернувся до суду із позовом з порушенням строку встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України;

- суд першої інстанції проігнорував, що вирішення питання щодо обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні належить до дискреційних повноважень ГУ ДМС в Одеській області;

- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст відзиву до позову.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що Управлінням ДМС України в Чернігівській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано дозвіл на імміграцію в України від 12.10.2012 №74.01-2000 на підставі п.1 ч. 3 ст. 4 Закона України Про імміграцію. Разом з батьком дозвіл на імміграцію в Україну отримали його неповнолітні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказаний дозвіл позивачам видано відповідно до висновку УДМС України в Чернігівській області у зв`язку з тим, що дружина ОСОБА_1 , громадянка України, з якою він перебуває у шлюбі з 11.07.2010, тобто понад два роки.

12.10.2012 ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_5 , безстроково, до якої була внесена інформація про його неповнолітніх дітей.

У квітні 2013 року позивачі змінили місце проживання та реєстрацію, виїхали з м. Чернігова на постійне місце проживання до м. Одеса

18.12.2014 до УДМС України в Чернігівській області надійшов лист Головного управління ДМС України в Одеській області від 15.12.2014, в якому останній просив підтвердити або спростувати факт оформлення дозволу на імміграцію в Україну та законність документування посвідкою на постійне проживання гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також, викладено прохання повідомити про отримання дозволу на імміграцію неповнолітніми дітьми: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відомості про яких внесено до посвідки батька.

Листом від 30.12.2014 Управління ДМС України в Чернігівській області повідомило ГУ ДМС України в Одеській області про те, що стосовно громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно 12.10.2012, згідно п.1 ч.3 ст.4 Закону України Про імміграцію, УДМС України в Чернігівській області прийнято рішення № 74.01-2000 про надання дозволу на іммгірацію та 12.10.2012 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 строком дії до безстроково. Направлено Висновок про перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання громадянина Азербайджану ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку від 30.12.2014 начальником відділу у справах іноземців, осіб без громадянства та протидії нелегальній міграції УДМС України в Чернігівській області ОСОБА_8 , здійснена перевірка законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Азербайджану, за результатом якої дійшов таких висновків:

зважаючи на те, що за матеріалами справи № 155, виконані всі умови надання заявнику дозволу на імміграцію в Україну відповідно до Закону України Про імміграцію, вважати громадянина Азербайджану ОСОБА_1 таким, що отримав дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до пункту першого частини третьої статті 4 Закону України Про імміграцію;

документування громадянина Азербайджану ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 визначити таким, що у повній мірі відповідає законодавству України;

висновок за перевіркою скласти в двох примірниках, перший скерувати до особової справи № 155, другий направити до ГУДМС України в Одеській області.

12.09.2017 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання.

13.09.2017 ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_6 .

У червні 2022 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з заявою-анкетою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із непридатністю посвідки для подальшого використання.

Листом від 09.06.2022 Головне управління ДМС України в Одеській області звернулось до Управління ДМС у Чернігівській області з проханням здійснити перевірку та надати на адресу ГУ ДМС в Одеській області копію дозволу на імміграцію заявника, а також довідку за результатами перевірки матеріалів справи про законність документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 .

04.10.2022 головним спеціалістом відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС у Чернігівській області ОСОБА_9 , розглянувши на виконання пунктів 21-22 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (зі змінами, далі - Порядок провадження), матеріали справи про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із надходженням запиту Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо звернення громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 із заявою про обмін посвідки на постійне проживання, склав висновок, в якому встановлено:

До УДМС України в Чернігівській області 09.06.2022 надійшов лист №5100.5.3/9176-22 від Головного управління ДМС України в Одеській області, щодо здійснення перевірки справи про надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області з приводу обміну посвідки на постійне проживання в Україні отриманої ним в Чернігівській області.

Так, УДМС України в Чернігівській області здійснено перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прибув в Україну 29.05.2012 відповідно штампу перетину державного кордону по паспорту НОМЕР_7 від 06.12.2007 строком дії до 06.12.2017 виданий МВС, разом із неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

03.08.2012 громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 звернувся до Новозаводського РВ у м. Чернігові УДМС у Чернігівській області із заявою надання дозволу на імміграцію в Україну разом із неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України Про імміграцію, оскільки він перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_8 від 11.07.2010, актовий запис № 286 від 20.07.2011).

Також у матеріалах справи знаходиться заява матері ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 громадянки Азербайджанської Республіки про згоду на отримання неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянства України, з правом виїзду за кордон, та також згоду на прописку (реєстрацію) та постійне проживання неповнолітніх дітей разом із батьком - ОСОБА_1 на території України, засвідчену нотаріально. Але згоду на імміграцію в Україну її неповнолітніх дітей вона не давала.

Підрозділом було сформовано справу та направлено до УДМС України в Чернігівській області для подальшого розгляду.

Після проведення перевірок, передбачених пунктами 12-14 Порядку провадження, та за відсутності інформації щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію УДМС України в Чернігівській області 12.10.2012 прийнято рішення №74.01-2000 про надання дозволу на імміграцію в Україну строком дії до 19.10.2018 громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його неповнолітнім дітям: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , копію якого направлено заявникові протягом двох тижнів.

12.10.2012 громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Новозаводського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання на підставі вищевказаного дозволу на імміграцію в Україну. Підрозділом було сформовано справу та направлено до УДМС України в Чернігівській області для подальшого розгляду.

УДМС України в Чернігівській області 12.10.2012 документовано громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 строком дії до безстроково, до якої була внесена інформація про дітей, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

03.04.2013 громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та вибув до м. Одеса.

18.12.2014 УДМС України в Чернігівській області отримано запит ГУ ДМС України в Одеській області з приводу підтвердження факту надання дозволу на імміграцію в Україну та законність документування посвідкою на постійне проживання громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки до ГУ ДМС України в Одеській області звернулась громадянка Азербайджанської Республіки ОСОБА_11 з приводу оформлення дозволу на імміграцію в Україну, чоловік якої громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 іммігрант.

УДМС України в Чернігівській області листом № 74.01/05-2088 від 30.12.2014 було підтверджено всі вказані вище факти та надано висновок про перевірку законності надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В ході додаткової перевірки матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 у Чернігівській області була встановлена відсутність актового запису №286 від 20.07.2011 про шлюб між громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 та ОСОБА_12 у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян (далі - Державний реєстр).

Так 17.06.2022 УДМС у Чернігівській області направлено запит №7401.5-2485/74.2-22 до Одеського міського ДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), щодо підтвердження/спростування факту видачі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 , видане 20.07.2011 відділом ДРАЦС Одеського міського управління юстиції, зроблений відповідний актовий запис №№286 від 20.07.2011 на ім`я ОСОБА_1 , а також підтвердити/спростувати факт реєстрації шлюбу (у разі наявності його розірвання).

УДМС у Чернігівській області 17.08.2022 за вх. № 2889/1/7401-22 отримано відповідь від Управління Державної реєстрації відділу ДРАЦС в Одеській області Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за вих. № 10615/06.2-29 від 03.08.2022 у якому, крім іншого, зазначено, що за результатами проведеної перевірки по першим примірникам первинних та поновлених актових записів цивільного стану, які зберігаються у відділах державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в Одеській області, у тому числі за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актових записів про шлюб, розірвання шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з часу досягнення шлюбного віку ним по теперішній час не виявлено.

Таким чином, УДМС у Чернігівській області було встановлено, що під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну в заявника не було на те законних підстав, які передбачені статтею 4 Закону України Про імміграцію, крім того громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , 28.06.1977 подав про себе свідомо неправдиві відомості.

За даними інформаційної підсистеми Облік іноземців та біженців Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами встановлено, що ГУДМС України в Одеській області 13.09.2017 було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_6 та 30.06.2022 № 900074340 громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

02.07.2019 ГУДМС України в Одеській області було документовано посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_3 громадянина Азербайджанської Республіки- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та 04.11.2019 № 900024454 громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4

21.08.2015 ГУДМС України в Одеській області було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_9 громадянка Азербайджанської Республіки ОСОБА_11 .

На підставі вищевикладеного, керуючись пунктом 1 частини першої статті 12 Закону України Про імміграцію, пунктами 21-22 Порядку провадження, підпунктом 1 пункту 64, підпунктом 4 пункту 72 Порядку оформлення вирішено:

1. Скасувати дозвіл на імміграцію в Україну № 74.01-2000 від 12.10.2012 громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із дітьми, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України Про імміграцію, скасувати та визнати такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 12.10.2012 на підставі п. п. 4 п. 72 Порядку оформлення.

2. Направити копію рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянам Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

3. Направити повідомлення щодо рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із дітьми, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до:

- Держприкордонслужби;

- ДМС України;

- ГУ ДМС, УДМС в областях та ЦМУ у м. Києві та Київської області щодо вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України Про імміграцію;

- ГУ ДМС України в Одеській області щодо вжиття заходів відповідно до підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, відносно громадян Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- ГУ ДМС України в Одеській області стосовно громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо вжиття заходів передбачених законодавством України.

04.10.2022 Управлінням ДМС України в Одеській області прийнято рішення №27-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 12.10.2012 громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також в рішенні від 04.10.2022 №27-Д зазначено, що видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 12.10.2012 скасована та підлягає вилученню.

05.10.2022 до ГУ ДМС в Одеській області надійшов лист №7401.5/10890-22 від УДМС в Чернігівській області, в якому, зокрема, зазначено про необхідність вжити заходів відповідно до підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, відносно громадян Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4

19.10.2022 Головне управління ДМС України в Одеській області прийняло рішення № 2377 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 , яка видана ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19.10.2022 Головне управління ДМС України в Одеській області прийняло рішення № 2389 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_3 , яка видана ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

19.10.2022 Головне управління ДМС України в Одеській області прийняло рішення № 2393 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_4 , яка видана ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як вбачається з матеріалів справи копія вказаного висновку та копія оскаржуваних рішень разом з супровідним листом №7401.5-4939/74.2.2-22 від 05.10.2022 скеровувались 05.10.2022 рекомендованим листом №024 на адресу ОСОБА_1 , однак повернулись без вручення.

Не погоджуючись із зазначеним, позивачі звернулись до Одеського окружного адміністративного суду із позовом.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, всупереч частини другої статті 77 КАС України не доведено належними та допустимими доказами факту свідомого зазначення позивачем неправдивих відомостей у його заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну, зокрема, відповідачами не надано до суду першої інстанції копії рішень судів, яким позивача визнано винним у вчиненні відповідних правопорушень , а саме підробці документів, що є кримінально караним діянням.

Суд першої інстанції також звернув увагу, що навіть якщо в 2012 році позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на тимчасове проживання в Україні та його неповнолітнім дітям оформлено через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 27-Д від 04.10.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 12.10.2012 та рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування посвідки на постійне проживання виданої громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняті відповідачами за відсутності установлених законом підстав та всупереч наданим повноваженням.

З огляду на викладене суд першої інстанції вважав протиправними та такими, що підлягають скасуванню і рішення Головного управління ДМС в Одеській області від 19.10.2022 №2389 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_3 від 02.07.2019 виданої громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.10.2022 № 2393 про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_4 від 04.11.2019, виданої громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як похідні.

З урахуванням вищевикладеного та встановивши, що рішення відповідачів не узгоджуються із приписами статті 2 КАС України та статті 8 Європейської конвенції з прав людини суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідки на постійне місце проживання громадянам Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-ІІІ (Закон №2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Частиною 1 ст.6 Закону № 2491-III визначені повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 Закону №2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч. 10 ст. 9 Закону №2491-ІІІ).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію скасовується, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності;

У разі скасування дозволу на імміграцію скасовується посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну (ч. 2 ст. 12 Закону №2491-III).

Відповідно до ч. 1-5 ст. 13 Закону № 2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Скасована посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.

Водночас, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі -Порядок №1983).

Згідно п. 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

-формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Відповідно до п. 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п. 22 Порядку № 1983).

Відповідно до пп. 1 п. 1 ст. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (Порядок № 321), посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну який виданий 12.10.2012 ОСОБА_1 та його дітям: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , (відомості про яких внесено до посвідки батька) визначено пункт 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-ІІІ, відповідно до якого дозвіл на імміграцію скасовується, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

Внаслідок скасування дозволу про імміграцію в Україну, Управлінням ДМС України в Чернігівській області також прийнято рішення, що видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 12.10.2012 скасована та підлягає вилученню (п.п. 1 п. 64 порядку №321).

Відповідно, Головне управління ДМС України в Одеській області також прийняло рішення № 2377, № 2389, № 2393 про скасування посвідок на постійне проживання № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , які видані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його дітям ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

При цьому, рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 04.10.2022 №27-д прийнято відповідачем на основі висновку УДМС України в Чернігівській області, у якому зазначено, що УДМС у Чернігівській області було встановлено, що під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну у заявника не було на те законних підстав, які передбачені статтею 4 Закону України «Про імміграцію», крім того громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , 28.06.1977 подав про себе свідомо неправдиві відомості (а.с.83,т.1).

Апеляційний суд як і суд першої інстанції зазначає, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень.

Зокрема, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення міграційного органу, то таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права (не формально).

Для цього законодавець у пункті 23 Порядку № 1983 (у редакції на час прийняття спірного рішення) передбачив, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Тобто, Порядок № 1983 передбачає своєрідний алгоритм дій органів ДМС задля прийняття обґрунтованого рішення.

Колегія суддів зазначає, що вказана норма Порядку № 1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень. Втім, саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень, ураховуючи фактичні обставини, як-от наприклад: довготривале проживання особи в Україні, наявність стійких соціальних зв`язків, сім`ї, роботи, тобто встановлення особи іммігранта. Це дасть змогу визначити чи є необхідність у застосуванні до особи обмеження у вигляді скасування дозволу на імміграцію. Більше того, дослідження такої інформації буде свідчити, що при прийнятті відповідного рішення орган ДМС діяв розсудливо, сумлінно та обґрунтовано.

Отже, орган ДМС при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, ураховувати особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.

Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року по справі № 260/5694/22.

Водночас, під час розгляду цієї справи встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення не запрошував позивачів для надання пояснень та не надавав оцінку особі іммігранта, його способу життя та поведінці, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.

У той же час, Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2020 року у справі № 480/296/19 наголошував, що рішення ДМС як суб`єкта управлінської діяльності повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами.

Також Верховний Суд у постанові від 10.06.2022 по справі № 640/13572/20 зазначив, що порушення встановленої законодавством процедури ухвалення рішення може бути підставою для скасування цього рішення, якщо допущене порушення вплинуло або могло вплинути на його правильність.

Аналізуючи наведене вище, колегія суддів зазначає, що відповідачем не вживались заходи на виконання пункту 23 Порядку № 1983 та вимог п.9 частини 2 статі 2 КАС України . Текст Висновку про скасування дозволу на імміграцію позивача свідчить про те, що у процедурі скасування іммігранту дозволу на постійне проживання в Україні будь-які інші документи чи докази, котрі мають значення для вирішення справи не досліджувались.

Крім викладеного, суд враховує, що у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 820/2262/17 Верховний Суд підкреслював, що право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме пунктом 23 Порядку №1983.

За висновком Верховного Суду у справі № 820/2262/17, особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Із змісту норми пункту 23 Порядку № 1983 не слідує, що особа запрошується для надання пояснень лише у разі необхідності з`ясування обставин, які мають значення для вирішення питання про скасування дозволу на імміграцію.

Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду щодо застосування пункту 23 Порядку №1983, викладених, зокрема, у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 820/2262/17, від 30 липня 2020 року у справі №824/875/19-а та інші.

Відтак, колегія суддів зазначає, що порушення відповідачем пункту 23 Порядку №1983 та п.9 частини 2 статі 2 КАС України, вплинуло на ефективність засобів юридичного захисту, наданих законодавством позивачу, як іммігранту, у цій процедурі, виходячи з принципу гласності прийняття рішень, відповідно до якого особа, стосовно якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на їх підтвердження.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 27-Д від 04.10.2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 12.10.2012 та рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування посвідки на постійне проживання виданої громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , 28.06.1977 року є протиправними, відтак підлягають скасуванню.

Водночас колегія суддів не може погодитись із висновком суду щодо обраного способу захисту, а саме - зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідки на постійне місце проживання громадянам Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

Так, як убачається із змісту оскаржуваного рішення суду такий спосіб захисту, обраний судом першої інстанції на підставі таких висновків:

- відповідач, як суб`єкт владних повноважень, всупереч частини другої статті 77 КАС України не довів належними та допустимими доказами факту свідомого зазначення позивачем неправдивих відомостей у його заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну, зокрема, вироку;

- суд першої інстанції звернув увагу, що навіть якщо в 2012 році позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на тимчасове проживання в Україні та його неповнолітнім дітям оформлено через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Також суд першої інстанції зазначив, що спосіб захисту має бути ефективним.

Враховуючи, що оскаржувані рішення відповідачів прийняті останніми за відсутності установлених законом підстав та всупереч наданим повноваженням, а також не відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, прийняті непропорційно, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення, а також становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідки на постійне місце проживання громадянам Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

Вирішуючи спірне питання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Повноваження суду щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії регламентовані нормами КАС України.

Так, частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тобто, для прийняття такого рішення, враховуючи наявність у конструкції правової норми єднального сполучника "і", необхідні одночасно дві умови:

- якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом(І);

- прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд(ІІ).

З приводу другої умови, суд констатує про наявність ознак дискреційних повноважень відповідача у спірних правовідносинах (див., наприклад, п. 68 рішення CASE OF NUNEZ v. NORWAY від 28.06.2011, заява № 55597/09).

Щодо першої умови (І) слід зазначити про таке.

Так, згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у п. 66 згаданого рішення CASE OF NUNEZ v. NORWAY від 28.06.2011, заява № 55597/09, звертаючись до питання про дотримання вимог Конвенції, Суд наголошує, що держава має право згідно усталеної практики міжнародного права та як суб`єкт договірних зобов`язань контролювати в`їзд іноземців на свою територію та їх перебування на своїй території. Конвенція не гарантує право іноземця в`їздити або проживати на території конкретної країни.

Більше того, ні стаття 8 Конвенції, ні будь-яке інше положення Конвенції не можуть розглядатися як такі, що гарантують, як таке, право на надання певного типу дозволу на проживання за умови, що рішення, запропоноване владою, дозволяє зацікавленій особі здійснювати без перешкод його право на повагу до приватного та / або сімейного життя (див. п.121 рішення ЄСПЛ Рішення ЄСПЛ у справі HOTI v. CROATIA, Application no. 63311/14, від 26.04.2018).

Також у рішенні CASE OF NUNEZ v. NORWAY від 28.06.2011, заява № 55597/09, ЄСПЛ зазначив, що на підставі її оманливої інформації заявниці було надано дозвіл на роботу в січні 1997 року та дозвіл на поселення в квітні 2000 року. Таким чином, усі її послідовні дозволи на проживання в Норвегії були надані на основі інформації, яка спочатку була неправдивою і яка залишилася фальшивою. Як було встановлено органами влади Норвегії та незаперечена заявницею, її проживання в Норвегії жодного разу не було законним.

Отже, враховуючи претензії відповідачів та не спростування належними і допустимими доказами позивачем ( ОСОБА_1 ,) про наявність шлюбних відносин, поновлення цих довідок фактично може бути легалізацією факту проживання позивачів на території України без наявності на це законних підстав.

Також, колегія суддів зазначає, що фактично підставою для прийняття оспорюваного рішення був висновок про свідоме надання неправдивих відомостей (див. Висновок про скасування дозволу на імміграцію від 04.10.22 Чернігівської ДМС, а.с. 82,т.1; Рішення про скасування дозволу від 04.10.2022 № 27-Д а.с.85, т.1).

Жодних інших правових підстав як-от: шляхом обману або подання фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України у рішенні відповідачів не зазначено.

Варто зауважити, що така кваліфікація дій позивача - ОСОБА_1 , ґрунтувалась на тих обставинах, що він подав свідоцтво про шлюб, достовірність якого згодом було спростовано.

При цьому такий спосіб надання документів, а відтак за версію відповідачів і порушення п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», розрізняються як за своїми компонентами, так і за складністю їх виявлення від інших порушень міграційного законодавства. Факт надання свідомо неправдивих відомостей у цій справі виявити об`єктивно складніше, аніж інші порушення міграційного законодавства.

Отже, не можна стверджувати про подібність природи і складності цих порушень. А позаяк вони різні (як за своїми елементами, так і за легкістю, з якої їх можна виявити, то не можна стверджувати про необхідність встановлювати для них ідентичні правила).

Більш того, таке порушення містить прихований характер, а відтак є помилковим твердження суду першої інстанції, що така правова ситуація склалась виключно внаслідок помилки або зловживання посадовими особами суб`єкта владних повноважень.

Щодо висновку суду першої інстанції про необхідність вироку.

Помилковим також є висновок суду першої інстанції, що відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, всупереч частини другої статті 77 КАС України не довели належними та допустимими доказами факту свідомого зазначення позивачем неправдивих відомостей у його заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну, що й слугувало підставою для обрання такого способу захисту, оскільки з огляду на диспозицію п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» (свідоме надання неправдивих відомостей ), суд зазначає, що вона не співпадає з диспозицію статі 358 КК України (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів), тобто таке формулювання, як от свідоме надання неправдивих відомостей, не застосовується у національному кримінальному праві, а відтак відсутні ознаки, що відповідач, кваліфікуючи дії позивача за п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» використав правові формулювання виключно з метою зазначення правової підстави для анулювання посвідки на імміграцію, тобто не вийшов за межі суто адміністративної галузі.

Таким чином, висновки відповідачів виражені у формулюванні, яке не може бути витлумачено як притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Відповідно, відсутні ознаки порушення п.2 ст.6 Конвенції (див., для прикладу, рішення ЄСПЛ у справі RIGOLIO v. ITALY» від 09.03.2023, заява № 20148/09).

При вирішення цього питання, колегія суддів враховує правову позицію ЄСПЛ.

Так, у вже згаданому рішенні у справі CASE OF NUNEZ v. NORWAY (заява № 55597/09), Суд зазначив, що хоча такі правопорушення, як правило, також можуть призвести до кримінальної відповідальності, було визнано вигідним в інтересах процесуальної економії дозволити видворення навіть за відсутності кримінального вироку. Оскільки для органів влади було б неможливо здійснювати ефективний контроль за в`їздом і перебуванням усіх іммігрантів у Норвегії, система значною мірою мала б базуватися на вірі в те, що імміграційне законодавство поважається з тими, до кого воно застосовується, зокрема очікування, що іноземні громадяни нададуть правильну інформацію під час подання заяви на проживання. Якби серйозні або неодноразові порушення імміграційного законодавства залишалися безкарними, це підірвало б повагу суспільства до цього закону. Оскільки заява про надання дозволу на проживання буде відхилена у разі невідповідності умовам проживання, відмова в такій заяві сама по собі не буде покаранням за надання неправдивої інформації ( див. п.71 рішення).

Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що у даному випадку не є необхідним наявність вироку у кримінальній справі.

При цьому, позивачами та їх представником не наданні належні та достатні контраргументи на спростування твердження міграційної служби щодо відсутності факту реєстрації шлюбу, принаймні, до суду не надані будь які докази, котрі побічно можуть свідчити про наявність такого факту, як-от: свідоцтво про розірвання шлюбу або оригінал свідоцтва про шлюб.

Не свідчать на користь такого висновку суду першої інстанції і обставини щодо усталених соціальних зав`язків позивачів, оскільки представником позивача не надано жодного доказу з цього приводу.

Підсумовуючи наведене, та враховуючи той факт, що перебування позивачів на території України ніколи не було формально законним, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про обраний спосіб захисту, зокрема, зобов`язання ГУ ДМВС в Одеській області поновити позивачу - ОСОБА_1 посвідку на проживання, оскільки апеляційним судом встановлено відсутність умов, визначених ст. 245 КАС України.

Наведені висновки мають бути застосовані й до інших позивачів, оскільки вони отримали посвідки на проживання виключно як діти ОСОБА_1 .

Належним та раціональним способом захисту у даній ситуації з метою знайти справедливий баланс між державним інтересом у забезпеченні ефективного імміграційного контролю, з одного боку, та потребою заявників мати можливість залишитися в Україні, з іншого боку, суд вважає зобов`язати відповідачів провести повторну перевірку та прийняти відповідні рішення.

При цьому під час проведення відповідної перевірки та процедури прийняття рішень, відповідачам треба врахувати, чи відповідає скасування дозволу критерію пропорційності. Йдеться про встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів іммігранта і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків.

У цьому випадку міграційний орган має звернути увагу на такі обставини, як: наявність сім`ї в іммігранта на території України, соціальні зв`язки, час, протягом якого іммігрант проживає в Україні, чи притягувався іммігрант раніше до відповідальності та характер такої відповідальності, чи не створюється з таких обставин штучні підстави для легалізації проживання сім`ї мігранта на території України ( див, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Moustaquim v. Belgium», «Боррехаб проти Нідерландів», «Каплан та інші проти Норвегії», «Валліанатос та інші проти Греції», Ьner проти Нідерландів, Азеркане проти Нідерландів , постанова Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 2340/2851/18).

Також, апеляційний суд акцентує увагу, що рішення відповідачів стосувались документів, які дають підставу для отримання громадянства, а не загальної можливості легалізацій проживання на території України (див., наприклад, п. 131 Рішення ЄСПЛ у справі HOTI v. CROATIA, Application no. 63311/14, від 26.04.2018), що, у свою чергу, впливає на критерії оцінки рішень відповідачів, зазначених у статті 2 КАС України.

Тож законність та ефективність реалізації дискреційних повноважень міграційного органу щодо скасування дозволу на імміграцію з підстав подання іммігрантом свідомо неправдивих відомостей, залежить від врахування всіх фактичних обставин справи, на які зокрема звернув увагу суд, а також дотримання процедурних прав зацікавлених осіб бути присутніми під час розгляду її справи та захищати свої інтереси.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом неправильно обрано спосіб захисту, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати та постановити нове, яким зобов`язати відповідачів повторно розглянути відповідні повідомлення про необхідність перевірки на предмет наявності чи відсутності підстав для скасування дозволу на імміграцію та посвідок на проживання з урахуванням висновків апеляційного суду.

Щодо судових витрат.

Положеннями статті 139 КАС України не регламентовано стягнення з позивача (у разі відмови у задоволенні позову) в порядку розподілу судових витрат сплаченого суб`єктом владних повноважень судового збору. Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2020, справа № 817/66/16 (11-185апп19).

Оскільки апеляційні скарги суб`єктів владних повноважень задоволені частково, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 319, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі № 420/31839/23 в частині зобов`язання поновити посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 від 30.06.2022, № 900014512 від 02.07.2019, №900024454 від 04.11.2019 - скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення, яким зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути відповідні повідомлення про необхідність перевірки на предмет наявності чи відсутності підстав для скасування дозволу на імміграцію та посвідок на проживання з урахуванням висновків апеляційного суду.

В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі № 420/31839/23.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення 25 червня 2024 року.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк