Справа № 420/19450/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/19450/23

Головуючий І інстанції: Радчук А.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Скрипченка В.О., Турецької І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 07.09.2023р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

31.07.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 22.09.2021р. по 20.03.2022р.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 22.09.2021р. по 20.03.2022р., виходячи із середнього грошового забезпечення, розрахованого відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 21.09.2011р. позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, однак йому не було здійснено всі належні виплати в день звільнення. Так, відповідач виплатив належні виплати позивачу не в день звільнення, а з суттєвою затримкою. При цьому, відповідач не нарахував і не виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, передбачений ст.117 КЗпП України, що, власне, і стало підставою для звернення до суду.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 22.09.2021р. по 22.03.2022р. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.09.2021р. по 22.03.2022р. у сумі 82522,54 грн. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач 06.10.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.06.2023р. в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.10.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

24.10.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

31.10.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) і має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 05.05.2015р.

20.08.2021р. наказом начальника Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Держприкордонслужби №184-ОС припинено контракт та звільнено з військової служби за пп. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Збройних Сил України по НОМЕР_2 загону морської охорони капітана НОМЕР_5 рангу ОСОБА_1 (У-564620), начальника комендантського відділення.

Згідно з витягом із наказу командира НОМЕР_2 загону морської охорони Держприкордонслужби від 21.09.2021р. №309-ОС, позивача з 21.09.2021р. виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Після звільнення з військової служби між позивачем та Військовою частиною НОМЕР_3 виникли спірні правовідносини щодо нарахування та виплати окремих видів грошового забезпечення, які були вирішені у судовому порядку.

19.07.2022р. рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/18782/21 відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу при звільненні з військової служби та грошову компенсацію за невикористані під час військової служби додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 днів на рік, передбаченою Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виходячи з місячного грошового забезпечення із включенням до його складу індексації грошового забезпечення.

21.12.2022р. рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/18779/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу для оздоровлення у серпні 2015р., у липня 2016р. та у червні 2017р., із урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 з урахуванням проведених виплат.

09.01.2023р. рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/70/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р., виходячи з базового місяця - січень 2008р., з урахуванням фактично виплачених сум.

На виконання судового рішення від 19.07.2022р. у справі №200/18782/21 та від 21.12.2022р. у справі №200/18779/21 на картковий рахунок позивача 04.04.2023р. були зараховані кошти у сумі - 19881,14 грн. від Військової частини НОМЕР_1 .

На виконання судового рішення від 09.01.2023р. у справі №200/70/22 на картковий рахунок ОСОБА_1 15.06.2023 року зараховані кошти у сумі - 62638,09 грн. від Військової частини НОМЕР_1 .

27.06.2023р. представник ОСОБА_1 звернувся до командира ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, якою просив нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 21.09.2021р. по 15.06.2023р., виходячи із середнього грошового забезпечення, зарахованого відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100).

Листом від 19.07.2023р. №11/С-159-166 за підписом командира НОМЕР_2 загону морської охорони представнику позивача надано відповідь про те, що підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто за період з 21.09.2021р. по 15.06.2023р., виходячи з середнього грошового забезпечення, відсутні.

Не погоджуючись бездіяльністю Військової частини НОМЕР_1 стосовно нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд 1-ї інстанції, враховуючи принципи справедливості та співмірності, дійшов висновку, що позивачу підлягає відшкодуванню сума у розмірі - 4707,99 грн.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить із наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Аналогічні положення фактично містяться і в ч.1 ст.2 КЗпП України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII.

Однак, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Разом із тим, такі питання врегульовані КЗпП України.

Враховуючи, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

У свою чергу, ст.117 КЗпП України в редакції Закону України №2352-IX від 01.07.2022р., яка діяла на момент звернення позивача до суду та на момент виплати позивачу належних йому сум грошового забезпечення, за затримку виплати яких він і просить нарахувати середній заробіток, визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, що визначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч.1 цієї статті.

За наведеного правового регулювання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в частині виплати усіх складових грошового забезпечення.

При цьому, керуючись правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.02.2024р. у справі №460/42448/22, слід звернути увагу на те, що стягнення середнього заробітку у такому випадку необхідно умовно ділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції ст.117 КЗпП України і після цього. Як наслідок, період до 19.07.2022р. (тобто до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією ст.117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосовуватися принцип співмірності для зменшення таких виплат.

Одночасно, спірним питанням на стадії апеляційного провадження у даній справі фактично є дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду з даним позовом.

Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Суд зауважує, що реалізація захисту порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції, однак у межах часових рамок, визначених законодавцем.

У розумінні ч.1 ст.118 КАС України, процесуальними строками є встановлені законом або ж судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями та роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Так, інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює добросовісно ставитися до виконання учасниками процесу своїх обов`язків. Строки звернення до суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням певного спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст.122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах відносно прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України.

Верховний Суд у постанові від 11.02.2021р. у справі №240/532/20, відповідаючи на питання про строк звернення до адміністративного суду у спорах, які пов`язані з публічною службою (у згаданій вище справі спір стосувався стягнення з військової частини середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України), з-поміж іншого, зазначив, що строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у ст.122 КАС України і ч.5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо ч.2 цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ст.122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ч.1 ст.233 КЗпП України.

Ухвалюючи відповідне рішення (постанова від 11.02.2021р. у справі №240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку стосовно застосування ч.1 ст.233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування ч.5 ст.122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04.12.2019р. у справі №815/2681/17 і від 22.01.2020р. у справі №620/1982/19.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком (ч.5 ст.122 КАС України).

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 08.09.2022р. у справі №320/2675/21 та від 28.06.2023р. у справі №560/11489/22.

У відповідності до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідач в апеляційній скарзі зауважив, що вимоги про стягнення середнього заробітку на підставі ст.117 КЗпП України за несвоєчасну виплату позивачу складових грошового, з уваги на те, коли відповідач їх виплатив (04.04.2023р. та 15.06.2023р.), заявлені зі значним (3 місяці і 26 днів та 15 днів відповідно) пропуском місячного строку, передбаченого ч.5 ст.122 КАС України.

Суд 1-ї інстанції на це теж звернув увагу, коли окреслив предмет спору стягненням середнього заробітку за весь час затримки виплати належних позивачу сум, які відповідач, на виконання судових рішень від 19.07.2022р. у справі №200/18782/21, від 21.12.2022р. у справі №200/18779/21 і від 09.01.2023р. у справі №200/70/22, виплатив 04.04.2023р. та 15.06.2023р. Втім, суд попередньої інстанції не зупинявся на питанні вирішення строків звернення до суду в тому аспекті, на який звертає увагу апелянт, а відтак під час розрахунку середнього заробітку на підставі ст.117 КЗпП України відштовхувався лише від загальної суми невиплачених позивачеві при звільненні сум грошового забезпечення та, відповідно, дати їх виплати.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2022п. №4-рп/2012 (у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу), серед іншого, зазначив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Отож, звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст.117 КЗпП України) обмежене строком, який з уваги на постанову Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №240/532/20 у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби визначений у ч.5 ст.122 КАС України і становить 1 (один) місяць (з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів).

Спираючись на наведені міркування, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що після фактичного розрахунку за зобов`язаннями з виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 (яке виплачувалося на виконання судових рішень у справі №200/18782/21, №200/18779/21 та №200/70/22 двома частинами - 04.04.2023р. та 15.06.2023р.) позивач мав право звернутися до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку на підставі ст.117 КЗпП України, але реалізувати це право він міг протягом місяця відколи відбувся фактичний розрахунок за означеною складовою грошового забезпечення.

В аспекті порушених в апеляційній скарзі питань у зіставленні з обставинами справи, колегія суддів погоджується із доводами відповідача про те, що станом на момент звернення позивача до суду - 31.07.2023р. (28.07.2023р. зважаючи на подання позовної заяви засобами поштового зв`язку), місячний строк для звернення з такими вимогами дійсно завершився.

У той же час, ст.121 КАС України суд наділено повноваженнями за заявою сторони поновити пропущений процесуальний строк, що встановлений законом, якщо причини його пропуску будуть визнані поважними, крім випадків, коли Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Для поновлення пропущеного строку, встановленого законом, необхідно встановити наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, які об`єктивно перешкоджали особі вчасно подати позовну заяву. Одночасно, правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного та детального переліку причин чи критеріїв їх визначення.

Проте, закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або ж не міг не знати про порушене право, ніщо йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість або ж інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Іншого способу встановити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під вказану оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа, тривалість строку, який пропущений, те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду, яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку, та які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Наведена вище позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06.10.2022р. у справі №420/3129/20.

Звертаючись до фактів даної справи, колегія суддів наголошує, що ОСОБА_1 звернувся до суду після остаточного розрахунку 04.04.2023р. та 15.06.2023р. лише - 31.07.2023р., тобто із пропуском встановленого ч.5 ст.122 КАС України строку для звернення до адміністративного суду.

Разом із тим, доводи ОСОБА_1 про те, що невиплата звільненому працівнику є триваючим правопорушенням і він може визначити остаточних обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення (яким є день фактичного розрахунку), судом апеляційної інстанції оцінюються критично та відхиляються, оскільки позивач, при цьому, не наводить жодних належних підстав, які перешкоджали йому звернутися до суду в межах визначеного законом місячного строку.

Зазначені позивачем обставини не можуть бути віднесені до поважних, оскільки такі не мали жодного впливу на його можливість вчинити процесуальні дії по зверненню до суду із вимогами відносно стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст.ст.116 та 117 КЗпП України, який, до того ж, був йому беззаперечно відомий з моменту надходження коштів на його банківський рахунок.

У силу правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19, причина пропуску строків звернення до суду може вважатися поважною, якщо остання відповідає одночасно таким умовам:

1) це обставина, яка безпосередньо унеможливлює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущений;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися тільки такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, за загальним правилом, поновленню підлягають виключно порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Слід зазначити, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду або ж здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Для цього, у свою чергу, має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку. При цьому, положення КАС України не містять жодних виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які, зокрема, є підставами для поновлення пропущеного строку.

У той же час, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач не просив суд першої інстанції поновити йому пропущений строк та, як того вимагає ч.1 ст.77 КАС України, на надавав належні докази і не доводив суду ті обставини, що були б достатніми підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Не зазначено позивачем про наявність поважних причин пропуску строку і в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або ж якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи викладене, а також те, що в матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду (як і будь-які докази, які б свідчили про поважність пропуску строку звернення до суду), колегія суддів доходить висновку, що дана позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Слід наголосити також на тому, що даної правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 17.11.2022р. у справі №520/12661/19, ухваленої за аналогічних обставин.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні положення містяться і в ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У контексті спірного питання, варто звернути увагу, що стала практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним та може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Девеер проти Бельгії» та справа «Стаббігс та інші проти Великобританії»).

Право на доступ є одним з аспектів права на суд, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним за змістом, зокрема, коли умови прийнятності скарги визначені, оскільки за своєю природою вона потребує регулювання з боку держави, яка користується певною свободою розсуду в цьому відношенні. Тим не менше, ці обмеження не повинні обмежувати або зменшити доступ людини таким чином або в такій мірі, що сама суть права знеціниться; такі обмеження не будуть сумісні з положеннями Конвенції, якщо вони не переслідують законну мету або якщо немає розумної пропорційності між використовуваними засобами та переслідуваною метою (рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1998р. в справі «Перес де Рада Каванілес проти Іспанії»).

Частиною 2 ст.6 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права із урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011р. №17-рп/2011 визначено також, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

З огляду на вищевикладене, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції при розгляді даної справи по суті, невірно оцінив докази та допустив порушення норм процесуального права.

За приписами п.3 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Отже, з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 11.02.2021р. у справі №240/532/20, від 08.09.2022р. у справі №320/2675/21, а також від 28.06.2023р. у справі №560/11489/22, та враховуючи, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, суд апеляційної інстанції, у відповідності до ч.1 ст.319 КАС України, вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу відповідача, скасувати рішення суду першої інстанції та залишити даний адміністративний позов без розгляду.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити про те, що в силу ч.4 ст.240 КАС України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Керуючись ст.ст.122,123,308,311,315,317,319,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року - скасувати та залишити адміністративний позов ОСОБА_1 - без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 25.06.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.О. Скрипченко

І.О. Турецька