Справа № 380/6165/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/6165/24 пров. № А/857/12805/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Слободян І.М.,

а також сторін (їх представників):

від відповідача - Мельник Ю.Р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.05.2024р. в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кристал медіа» до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання зняти арешт з майна боржника (суддя суду І інстанції: ОСОБА_1 ; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 08.05.2024р., м.Львів; дата складання повного тексту судового рішення: 08.05.2024р.), -

В С Т А Н О В И В:

05.03.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач Товариство з обмеженою відповідальністю /ТзОВ/ «Кристал медіа» звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) щодо незняття арешту з майна боржника ТзОВ «Кристал медіа» при поверненні виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 69081724; зобов`язати Шевченківський відділ Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) зняти арешт з всього майна боржника ТзОВ «Кристал медіа» за виконавчим провадженням № 69081724; відшкодувати позивачу вартість сплаченого судового збору (а.с.1-4, 30).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.05.2024р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняття арешту з майна боржника ТзОВ «Кристал медіа» при поверненні виконавчого документа стягувачу в межах виконавчого провадження № 69081724; зобов`язано Шевченківський відділ Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з нерухомого майна ТзОВ «Кристал медіа» в межах виконавчого провадження № 69081724; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.70-72).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Шевченківський відділ Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявленого позову (а.с.75-76).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що невинесення державним виконавцем постанови про зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні ВП № 69081724 є правомірним та відповідає приписам ч.3 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» та п.16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затв. наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р.

Позивач ТзОВ «Кристал медіа» скерував за допомогою системи «Електронний суд» до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.92-100).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних мотивів.

Як встановлено під час судового розгляду, 24.05.2022р. державний виконавець Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 69081724 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Глод А.Р. № 299 від 18.05.2022р. про стягнення з ТзОВ «Кристал медіа» на користь ОСОБА_2 невиплаченої в строк на підставі договору про співпрацю при будівництві житлового багатоквартирного буднику з підземним паркінгом, вбудованими приміщеннями Української Греко-Католицької Церкви, приміщеннями громадського призначення в м.Львові по вул.Б.Хмельннцького, 249, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою В.Л. 18.09.2015р. за реєстровим № 2121, грошові кошти в розмірі 2047843 грн., строк повернення яких настав 29.04.2021р. (а.с.10, 13).

Також 24.05.2022р. державний виконавець виніс постанови про арешт майна боржника ВП № 69081724 (зворот а.с.11) та про стягнення виконавчого збору ВП № 69081724 (зворот а.с.10).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта спірний арешт накладено на все нерухоме майно, зокрема, на об`єкт незавершеного будівництва та земельну ділянку по вул.Б.Хмельницького, буд.249 в м.Львові (а.с.27-28).

Згідно постанови державного виконавця від 08.11.2022р. в рамках виконавчого провадження ВП № 69081724 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження»; підставою для такого рішення слугувала заява стягувача про повернення виконавчого документа без виконання (а.с.12).

22.01.2024р. позивач звернувся до органу державної виконавчої служби із заявою, в якій на підставі ст.ст.37, 40 Закону України «Про виконавче провадження» просив зняти арешт зі всього нерухомого майна, що належить ТзОВ «Кристал медіа», за виконавчим провадженням № 69081724 (а.с.6).

Листом № В-12/20124 від 19.02.2024 відповідач проінформував про те, що приписами ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави для зняття арешту. Крім того, арешт може бути знятий за рішенням суду. Державний виконавець 21.11.2022р. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 70312263 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору з ТзОВ «Кристал медіа» в розмірі 20478430 грн. Станом на 19.02.2024р. кошти для погашення заборгованості на депозитний рахунок відділу не находили (а.с.8).

Окрім арешту у виконавчому провадженні ВП № 69081724, на належну позивачу земельну ділянку кадастровий номер :06:005:0254, за адресою: м.Львів, вул.Б.Хмельницького, 249 накладено арешт відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м.Львова від 29.07.2022р. про забезпечення позову в справі № 466/11944/21, розгляд якої триває в порядку господарського судочинства.

Не погоджуючись із рішеннями та діями державного виконавця, які зводяться до незняття арешту на все майно боржника за обставин закінчення виконавчого провадження, позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що в силу приписів закону арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа до суду, який його видав, а також у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.п.1, 3, 11 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». У разі повернення виконавчого документа за інших обставин, законодавчо мотивованих підстав для безумовного зняття арешту з майна боржника не передбачено.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.11.2022р. державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу № 69081724 на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, при поверненні виконавчого документа стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа, в державного виконавця були законодавчо мотивовані підстави для зняття арешту з майна боржника.

Також на виконання вимог п.22 Інструкції про проведення виконавчих дій, затв. наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р., в постанові про повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець повинен, зокрема, зазначити наслідки завершення відповідного виконавчого провадження, яким в спірному випадку є зняття арешту з майна позивача.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Окрім цього, арешт на майно накладено постановою від 24.05.2022р. в межах виконавчого провадження № 69081724. У вказаному виконавчому провадженні 08.11.2022р. державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу № 69081724 на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Таким чином, державний виконавець наділений правом накладати арешт на майно боржника у разі несплати останнім, зокрема, виконавчого збору в рамках виконавчого провадження № 70312263.

Колегія суддів вважає наведені висновки не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду, а також Верховний Суд у своїх судових рішеннях неодноразово указував, що адміністративною справою у розумінні пунктів 1, 2 ч.1 ст.4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» (надалі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою ст.74 Закон № 1404-VIII встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.48 Закон № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Згідно із ст.56 Закон № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Статтею 59 Закон № 1404-VIII встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Статтею 59 Закону № 1404-VIII врегульовано питання зняття арешту з майна боржника, частиною четвертою якої визначено перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З наведених норм вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

В розглядуваному випадку спірним є питання про право цивільне, оскільки підставами позову фактично є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту, законність якого необхідно довести у суді.

Разом з тим, оскарження дій, бездіяльності та рішень виконавця, спрямованих на зняття арешту з спірного майна, не приведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом таких дій, бездіяльності чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».

Окрім цього, відносно розглядуваного майна розглядається спір в порядку господарського судочинства в справі № 466/11944/21.

Таким чином, спір, який виник між позивачем та органом державної виконавчої служби (у тому числі із її посадовими і службовими особами), з приводу зняття арешту з нерухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 22.08.2018р. у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18), від 13.03.2019р. у справі № 815/615/16-ц (провадження № 11-1037апп18) та підтриманий у постанові Верховного Суду від 24.10.2019р. у справі № 820/5502/17.

Так, частиною першою ст.59 Закону № 1404-VIII передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Водночас, стаття 447 ЦПК України передбачає право сторін виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12.10.1978) висловлено думку, що термін «суд, встановлений законом» у статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Виходячи зі змісту позовних вимог предметом даного спору є бездіяльність відповідача щодо незняття арешту з нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,148 га (кадастровий номер :06:005:0254) та об`єкту незавершеного будівництва, що знаходяться за адресою: м.Львів, вул.Б.Хмельницького, буд.249.

Враховуючи наведене, а також беручи до уваги, що обраний позивачем спосіб судового захисту зводиться до зняття арешту із відповідного майна, то розглядуваний спір не є публічно-правовим в розумінні положень КАС України, а тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 та ч.1 ст.319 КАС України.

Спір у справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки спори, пов`язані з діяльністю юридичної особи повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст.19 Цивільного процесуального кодексу /ЦПК/ України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу /ГПК/ України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

ГПК України також установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 6 частини першої статті 20 ГПК України).

Звідси, спір про визнання протиправною бездіяльності відповідача Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) щодо незняття арешту з майна боржника ТзОВ «Кристал медіа» при поверненні виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 69081724; зобов`язання зняти арешт з всього майна боржника ТзОВ «Кристал медіа» за виконавчим провадженням № 69081724, носить приватно-правовий характер та залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020р. у справі №813/1341/15.

Такий висновки є застосовним і у цій справі, що враховується апеляційним судом при вирішенні цієї справи.

У свою чергу, враховуючи вимоги ст.74 Закону № 1404-VIII та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12.02.2020р. у справі № 813/1341/15 в порядку адміністративного судочинства, оскаржуючи дії чи бездіяльність державного виконавця, зняття арешту не відбудеться.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 53 рішення від 08.04.2010р. у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (п.57 рішення Європейського суду з прав людини від 28.05.1985р. у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011р. № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до ч.ч.2 і 3 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з приписами ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст.55 Конституції України та конкретизоване у законодавстві право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно із п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За приписами абз.1 ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Оскільки порушення провадження у справі щодо розглядуваних вимог та їх розгляд помилково здійснено за правилами КАС України, постановлене судом першої інстанції рішення відповідно до ч.1 ст.319 КАС України підлягає скасуванню із закриттям провадження.

При цьому, із предмета і підстав позову вбачається наявність спору, який повинен розглядатися в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін та є за своєю природою приватноправовим спором.

З огляду на вказане та враховуючи суть спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказаний спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

В порядку ст.139 КАС України, з огляду на результат апеляційного розгляду справи, колегія суддів змінює розподіл судових витрат по справі наступним чином: понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви належить покласти на позивача ТзОВ «Кристал медіа»; витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід віднести на рахунок апелянта Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.272, 287, 310, п.3 ч.1 ст.315, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.05.2024р. в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кристал медіа» до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання зняти арешт з майна боржника, - скасувати, провадження в адміністративній справі № 380/6165/24 - закрити.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд цієї справи залежно від суб`єктного складу віднесено до суду господарської чи цивільної юрисдикції.

Змінити розподіл судових витрат по справі, а саме:

понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покласти на позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Кристал медіа»;

витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги віднести на рахунок відповідача Шевченківський відділ Державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного тексту судового рішення: 27.06.2024р.