Справа № 747/379/23
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 747/379/23 Суддя (судді) першої інстанції: Тіщенко Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Грибан І.О., Ключковича В.Ю.,

при секретарі судового засідання Васильєвої Ю.В.,

за участі представника відповідача - Лось О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Тернопільської митниці на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської митниці Держмитслужби про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Тернопільської митниці Держмитслужби, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Тернопільської митниці Держмитслужби Мацібори Юрія Івановича від 23.05.2023 в справі про порушення митних правил №0022/40300/23, розпочатої 20.04.2023 за ознаками вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 470 Митного кодексу України.

Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано постанову у справі про порушення митних правил № 0022/40300/23 від 23.05.2023 року, винесену Тернопільською митницею Державної митної служби про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 470 Митного кодексу України.

Справу про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 за ознаками вчинення ним правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 470 Митного кодексу України, надіслано на новий розгляд до Тернопільської митниці Державної митної служби.

Не погоджуючись із судовим рішенням, Тернопільська митниця Держмитслужби звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, викладені в рішенні висновки суду є помилковими та не відповідають як обставинам справи, так і нормам матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що позивач був обізнаний про доставку пшениці в Румунію і на виконання цієї попередньої домовленості перевізника із замовником перевезення прийняв до перевезення фактично наданий товар, а тому в силу п.2 частини другої статті 191 Митного кодексу України у строк, встановлений статтею 95 цього Кодексу, повинен був доставити вказаний товар до митного органу призначення, проте жодних дій щодо доставки цього товару або у випадку неможливості його доставки через об`єктивні причини так і не вчинив ні до закінчення строку доставки, ні після його завершення.

Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що суд не надав належної правової оцінки оформленій митній декларації типу ЕК10АА №22UA54U4 від 28.11.2022 та доданих до неї товаро-супровідних та товаро-транспортних документів.

Додатково зазначає про те, що ОСОБА_1 та ПСП «ЛАН» до митних органів України із заявою про продовження строку доставки товару за митною декларацією №22UA54U4 від 28.11.2022 внаслідок аварії або дії обставин непереборної сили не звертались, що підтверджується витягом з бази даних АСМО «Інспектор» «Заяви підприємства та осіб».

Окрім того, відповідач не погоджується із рішенням суду в частині відшкодування витрат на правову допомогу, вважаючи, що дана справа є справою незначної складності, вивчення практики розгляду аналогічних справ судами не потребує великих затрат часу, тому вважає, що сума витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критерію реальності, дійсності та співмірності 4 годинам витраченого часу, у зв`язку із чим в суду не було підстав для відшкодування витрат на правову допомогу адвоката.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2024 року та від 19.06.2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник Тернопільської митниці - Лось О.Р. надала свої пояснення по суті спору, відповідала на питання суду.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 20.04.2023 року представником Тернопільської митниці складено протокол про порушення митних правил № 0022/40300/23 відносно позивача за частиною четвертою статті 470 Митного кодексу України.

Із протоколу вбачається, що 02.01.2023 року до Управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил Тернопільської митниці надійшла службова записка № 7.25-17-1/1 від сектору контролю за переміщенням товарів Тернопільської митниці щодо ненадходження в Закарпатську митницю товару «Українська пшениця».

За результатами проведених перевірочних заходів встановлено, що 28.11.2022 особою уповноваженою на роботу з митницею, ТОВ «ІМПОРТ-ТАЙМ» ОСОБА_2 до відділу митного оформлення № 2 митного поста «Тернопіль» подано митну декларацію типу ЕК-10-АА № 22UA54U4 на товар «Українська пшениця» виробник ТДВ «Медобори» перевізник ПСП «ЛАН».

Згідно графи «Строк доставки (дата)» та графи « 29. Митниця на кордоні» вказаної митної декларації товар необхідно було доставити до 08.12.2022 року у пункт пропуску «Дякове-Халмеу» відділу митного оформлення №1-4 митного поста «Дякове» Закарпатської митниці.

Згідно витягу з ЄАІС, станом на 30.03.2023 року вищезазначений товар в зону діяльності Закарпатської митниці не доставлено.

Листами №7.25-08-1/7.25-20/10/1349 від 16.03.2023 та №7.25-08-1/7.25-20/10/1669 від 03.04.2023 ОСОБА_1 направлено повідомлення про необхідність прибути до Тернопільської митниці для надання пояснень по факту недоставки товарів у митницю призначення та вирішення питання стосовно складання протоколу про порушення митних правил, однак він не з`явився та пояснень на адресу митниці не направляв.

ОСОБА_1 до митного органу із заявою про продовження терміну строку доставки внаслідок технічних несправностей транспортного засобу або дії обставин непереборної сили не звертався, що підтверджується витягом з бази даних АСМО «Інспектор» «Заяви підприємств та осіб».

Таким чином, громадянин України ОСОБА_1 не доставив до Закарпатської митниці в термін до 08.12.2022 товар «Українська пшениця», і як наслідок, перевищив встановлений статтею 95 Митного кодексу України строк доставки товару більше ніж на 20 діб. Зазначені дії мають ознаки порушення митних правил, передбаченого частиною четвертою статті 470 Митного кодексу України.

Заступником начальника Тернопільської митниці Маціборою Ю.І. 23.05.2023 року винесено постанову в справі про порушення митних правил № 0022/40300/23, розпочатої 20.04.2023 року за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 470 Митного кодексу України та на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн.

Відповідно до змісту вказаної постанови ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що не доставив в строк до 08.12.2022 до митного органу призначення товар «Українська пшениця м`яка не посівна, лише для споживчої переробки», і як наслідок, перевищив встановлений статтею 95 Митного кодексу України строк доставки товару більше ніж на двадцять діб, чим вчинив правопорушення передбачене частиною четвертою статті 470 Митного кодексу України.

Не погоджуючись з оскаржуваною постановою, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що уповноваженою посадовою особою митного органу не в повній мірі виконані вимоги статті 489 Митного кодексу України та не встановлено усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - при складанні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 та розгляді справи про адміністративне правопорушення та винесені оскаржуваної постанови, представником митниці не враховану ту обставину, яка встановлена під час судового розгляду, а саме - що позивачу ОСОБА_1 не надано весь пакет документів, необхідних для перетину кордону, тобто він не був обізнаний з тим, що йому необхідно здійснювати доставку товару за межі митної території України.

Також посадовою особою митниці не надано оцінки і факту наявності ТТН за одним номером та датою, але різного змісту, оскільки на час винесення постанови це не було відомо митним органам. Водночас питання наявності чи відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 470 Митного кодексу України, підлягає встановленню під час розгляду уповноваженим суб`єктом справи про адміністративне правопорушення та вирішення питання накладення адміністративного стягнення, на які юрисдикція адміністративних судів, в силу приписів п. 3 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, не поширюється.

Повноваження ж адміністративних судів у справах про накладення адміністративного стягнення обмежуються лише переглядом в порядку статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України постанов про притягнення до адміністративної відповідальності.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 Митного кодексу України визначено: декларант - особа, яка самостійно здійснює декларування або від імені якої здійснюється декларування; перевізник - особа, яка переміщує товари або бере на себе зобов`язання та відповідальність за переміщення товарів через митний кордон України та/або митною територією України.

Пунктом 2 частини другої статті 191 Митного кодексу України встановлено, що перевізники зобов`язані у строк, встановлений статтею 95 цього Кодексу або встановлений митним органом країни відправлення відповідно до положень Конвенції про процедуру спільного транзиту, доставляти товари до митного органу призначення, а також подавати передбачені законодавством документи на них.

Згідно з частиною першою статті 95 Митного кодексу України граничний строк транзитного перевезення для автомобільного транспорту становить 10 діб.

Відповідно до частини четвертої статті 470 Митного кодексу України, перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу або встановленого митним органом країни відправлення відповідно до положень Конвенції про процедуру спільного транзиту строку транзитних перевезень (доставки) товарів, крім транспортних засобів особистого користування, більше ніж на двадцять діб, а так само втрата цих товарів чи видача їх без дозволу митного органу - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд апеляційної інстанції проаналізувавши наведені норми законодавства дійшов висновку, що суб`єктом відповідальності в даній категорії справ є перевізник товару.

Відтак, оскаржувана постанова митного органу підлягає перевірці, насамперед, в частині притягнення до відповідальності належної особи.

Так, зі змісту протоколу про порушення митних правил від 20 квітня 2023 року №0022/40300/23 особою, що притягується до адміністративної відповідальності є громадянин України ОСОБА_1 , місце роботи - ПСП «ЛАН», водій.

Згідно з митною декларацією № 22UA54U4 від 25.11.2022, відправником товару є ТДВ «Медобори», одержувачем - AGROPROMFIN GRAIN SRL, Satu Mare, Rumania, стороною зовнішньоекономічного договору (контракту) № 12/10.2022 - покупець PROMFIN HOLDING OUKULA ESTONIA, перевізник - ПСП «ЛАН» с. Болотниця Прилуцького району Чернігівської області, особа, яка прийняла товар - ОСОБА_1 .

Так, матеріали справи містять дві копії товарно-транспортної накладної № 434 від 25 листопада 2022 року різного змісту. Так, згідно копії товарно-транспортної накладної № 434 від 25 листопада 2022 року, яка міститься на аркушах 25 та 49, автомобільний перевізник ПСП «ЛАН», водій ОСОБА_1 , автомобіль DAF СВ 56 19 СС, номерний знак причіп (напівпричіп) НОМЕР_1 , замовник - AGROPROMFIN GRAIN SRL, вантажовідправник - ТДВ «Медобори», Тернопільська обл., Чортківський р-н, вантажоодержувач - AGROPROMFIN GRAIN SRL, пункт навантаження - с. Паївка Тернопільська обл., пункт розвантаження - Satu Mare, Rumania. На звороті даної ТТН зазначені відомості про вантаж - пшениця, 24 240 кг та відомості про відправника - підпис ОСОБА_4 та печатка ТДВ «Медобори». Що стосується підпису особи, яка прийняла товар - водія ОСОБА_1 - то на даному примірнику ТТН він відсутній.

Згідно копії товарно-транспортної накладної № 434 від 25 листопада 2022 року, яка міститься на аркуші 50, автомобільний перевізник ПСП «ЛАН», водій ОСОБА_1 , автомобіль DAF СВ 56 19 СС, номерний знак причіп (напівпричіп) НОМЕР_1 , замовник - ПСП «ЛАН», вантажовідправник - ТДВ «Медобори», вантажоодержувач - Закарпатська обл., Мукачівський р-н, с Старобичово, вул Елеваторна, 9, пункт навантаження - с. Паївка Тернопільська обл., пункт розвантаження - Закарпатська обл., Мукачівський р-н, с Старобичово, вул. Елеваторна, 9. Вантаж отримав водій ОСОБА_1 та міститься його підпис. На звороті даної ТТН зазначені відомості про вантаж - пшениця, 24 240 кг та відомості про відправника - підпис ОСОБА_4 та печатка ТДВ «Медобори» та підпис водія ОСОБА_1 про отримання вантажу.

Згідно з листом Тернопільської митниці від 13 березня 2023 року №7.25-08-1/7.25-20/10/1349 перевезення товару здійснювалося фірмою ПСП «ЛАН», водієм якої є ОСОБА_1 , на транспортному засобі з номерними знаками НОМЕР_2 / НОМЕР_1 .

Виходячи із зазначеного, позивач є найманим працівником - водієм ПСП «ЛАН», а тому не здійснював жодних дій від свого імені.

Так, із тексту позовної заяви вбачається, що після завантаження представником ТДВ «Медобори» водію ПСП «ЛАН» ОСОБА_1 (номерний знак автомобіля DAF CD5619CC, номерний знак причіп/напівпричіп НОМЕР_1 ) видано товарно-транспортну накладну №434 від 25.11.2022 року. Водій перевіривши ТТН встановив порушення Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні. Після того як автомобіль покинув територію ТДВ «Медобори», водій ОСОБА_1 повідомив представника ПСП «ЛАН» про завантажений товар і отримані документи. Виявивши невідповідність вантажу з тим, що було погоджено із замовником, представник ПСП «ЛАН» намагався зв`язатися із замовником та вантажовідправником для з`ясування обставин та отримання належних документів на вантаж.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не надано належних доказів того, що позивач є власником транспортного засобу з номерними знаками НОМЕР_2 / НОМЕР_1 , яким здійснювалося перевезення товару.

Так, приписами статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Тобто, перевізником вважається фізична чи юридична особа, яка в процесі здійснення підприємницької діяльності перевозить вантаж як на комерційній основі, так і для власних потреб.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, перевізником товару у спірних правовідносинах є ПСП «ЛАН», водночас ОСОБА_1 є найманим працівником даної юридичної особи - водієм, що свідчить про те, що відповідач притягнув до відповідальності неналежного суб`єкта, а тому оскаржувана постанова носить протиправний характер та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, відповідач у справі зобов`язаний довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема, довести факт вчинення позивачем порушення митних правил.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем не доведено правомірність прийняття спірної постанови відносно позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Згідно частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на положення частини шостої та частини сьомої Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, у суду першої інстанції позивач з урахуванням заяви про уточнення (зміну) позовних вимог від 27.07.2023 року просив суд стягнути на його користь витрати на правничу правову допомогу у розмірі 8000, 00 грн.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем до суду надано наступні документи: договір про надання правової допомоги №б/н від 23.06.2023 року, додаток №1 до договору про надання правової допомоги №б/н від 23.06.2023 року (тарифи вартості послуг) від 23.06.2023 року, акт приймання-передачі наданих послуг №1 до договору про надання правової допомоги №б/н від 23.06.2023 року, ордер на надання правничої (правової допомоги) серії АІ №1325869.

Таким чином, вищезазначеними документами, підтверджується понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та право на їх стягнення з відповідача.

Документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № №826/15063/18 (адміністративне провадження №К/9901/18029/19).

Колегія суддів вважає пропорційним витрачений час адвоката обсягу виконаних робіт та наданих послуг, тому витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн (разом із витратами щодо сплати судового збору у розмірі 4536,80 грн), що були відшкодуванні позивачу судом першої інстанції, є співмірними та обґрунтованими.

Доводи апелянта про те, що позовна заява підготовлена, підписана та подана до суду позивачем, а не адвокатом, копії документів, долучені позивачем до позову надані митницею, а тому таку послугу як оформлення додатків до позову адвокат також не надавав, колегія судді не приймає до уваги, оскільки факт підписання готової позовної заяви не спростовує її складання з належним обґрунтуванням саме професійним адвокатом, з яким укладено договір про надання правової допомоги, що передбаченого статтею 16 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо розгляду поданого апелянтом клопотання про витребування у ПСП «ЛАН» рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при ТПП України в справі №165/2023, колегія суддів зазначає наступне.

Так, в обґрунтування зазначеного клопотання вказано, що витребування вказаного рішення надасть можливість спростувати посилання позивача, які взяті до уваги судом першої інстанції щодо неотримання ним документів для доставки товару в Закарпатську митницю у визначений в митній декларації строк.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання дійшла висновку, що відсутні підстави для його задоволення, оскільки обставини отримання чи неотримання позивачем належних документів для доставки товару у місце призначення, які намагається довести відповідач, не є переважними у цій справі, позаяк оскаржувана постанова від 23.05.2023 року №0022/40300/23 винесена стосовно водія, найманого працівника, тобто неналежної особи, а не перевізника - ПСП "ЛАН", який і мав надати водію відповідні документи.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно змісту статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тернопільської митниці - залишити без задоволення, а рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2024 року у справі №747/379/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач О.М.Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

В.Ю. Ключкович