Справа № 160/1717/24
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2024-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 червня 2024 року м. Дніпросправа № 160/1717/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року (суддя Озерянська С.І.) у справі №160/1717/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки передбачені ст.19 Закону України «Про відпустки»;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки передбачені ст.19 Закону України «Про відпустки»;

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з урахуванням вислуги років;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з урахуванням вислуги років.

В обгрунтування заявлених вимог посилалась на те, що проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини №42 від 23.02.2023 року позивача звільнено у запас за пунктом «г» (за сімейними обставинами). Остаточний розрахунок при звільненні було здійснено більше ніж через 6 місяців після її звільнення. Не погоджуючись з розміром отриманих грошових коштів, представником позивачки було направлено адвокатський запит до відповідача щодо отримання відомостей про нарахування та виплату компенсацій при звільненні, однак відповіді отримано не було. Зазначала, що відповідач, в порушення вимог статті 116 КЗпП України, не надав письмове повідомлення позивачці про нараховані суми перед виплатою зазначених сум. Стверджувала, що відповідач при остаточному розрахунку при звільненні не здійснив виплату компенсації за невикористані дні відпустки, передбачені ст.19 Закону України «Про відпустки» та при нарахуванні та виплати щомісячного грошового забезпечення не врахував вислугу років позивачки.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

За наслідками розгляду справи судом першої інстанції зроблено такі висновки.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачкою не було доведено того факту, що вона є одинокою матір`ю, а відтак не доведено того, що позивачка має право на відпустку, передбачену ст.19 Закону України «Про відпустки». З цього приводу суд

першої інстанції зазначив, що основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька, що не було доведено у спірному випадку.

Стосовно заявлених вимог про не врахування вислугу років позивачки при обчисленні грошового забезпечення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем правильно визначено вислугу років позивачки, яка врахована при обчисленні розміру грошового забезпечення.

Не погодившись з рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивачка вказує на те, що суд першої інстанції порушив вимоги процесуального закону, прийнявши до увагу позицію відповідача, яка наведена у відзиві на позов, який, у свою чергу, поданий після встановленого судом строку на його подання. Крім цього, позивачка вказує на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення в день отримання позивачкою відзиву, що унеможливило подання нею своєї відповіді на відзив.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність та обгрунтованість.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивачка, в період з 13.04.2016 року по 23.02.2022 року проходила військову службу у військовій частини НОМЕР_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 27.09.2017 року, позивачка має дитину ОСОБА_2 , батьком якої є ОСОБА_3 .

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2022 року №42, позивачку, звільнену наказом №12-РС від 23.02.2022 року за пунктом «г» (за сімейними обставинами), виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах України становить: календарна 05 років 10 місяців 10 діб./

13.08.2022 року позивачка звернулась до відповідача із заявою щодо не проведення повного розрахунку при звільненні.

12.09.2022 року військовою частиною НОМЕР_1 на банківський рахунок позивача здійснено нарахування грошових коштів в сумі 25 443,56 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку.

27.09.2022 року представником позивачки до відповідача було направлено адвокатський запит про надання розрахунку та доказів щодо нарахування належного грошового забезпечення при звільненні.

Військовою частиною НОМЕР_1 , листом № 3260 від 26.10.2022 року на адресу представника позивача надано докази щодо розрахунку грошового забезпечення під час звільнення, в яких відсутні відомості про нарахування та виплату компенсації за невикористані дні відпустки передбачені ст.19 Закону України «Про відпустки».

Вважаючи протиправною бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та не виплати компенсації за невикористані дні відпустки та грошового забезпечення з урахуванням вислуги років, позивачка звернулась з позовом до суду.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Щодо заявлених вимог про не виплату компенсацію за дні невикористаної відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки».

Пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Нормами статті 19 Закону України «Про відпустки» (чинними на момент звільнення позивача з військової служби) передбачено, що одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

У спірному випадку позивачка вважала, що має право на щорічну додаткову відпустку як одинока матір.

Надаючи оцінку позиції позивачки, суд першої інстанції правильно виходив з того, що одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька, що не було доведено у спірному випадку.

Тобто, підставою для отримання статусу одинокої матері є не лише відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу, а і наявність факту того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини.

У спірному випадку позивачкою такого факту доведено не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що оскільки матеріали справи не містять жодного доказу того, що позивачка має статус одинокої матері, на утриманні якої, на час виникнення спірних правовідносин, перебуває неповнолітня дитина, то відсутні підстави стверджувати про те, що позивачка має право на додаткову відпустку, передбачену ст.19 Закону України «Про відпустки".

Стосовно заявлених вимог про не врахування вислуги років при обчисленні розміру грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 1 розділу ІV Порядку № 260 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за вислугу років на військовій службі у відсотках посадового окладу (за основною чи тимчасово займаною посадою) з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах: від 1 до 5 років - 25 відсотків; від 5 до 10 років - 30 відсотків; від 10 до 15 років - 35 відсотків; від 15 до 20 років - 40 відсотків; від 20 до 25 років - 45 відсотків; від 25 і більше років - 50 відсотків.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2022 року №42 вислуга років позивача у Збройних Силах України становить: календарна 05 років 10 місяців 10 діб.

Оскільки з наданого відповідачем розрахунку грошового забезпечення при звільненні вбачається, що позивачці було здійснено нарахування та виплату надбавки за вислугу років в розмірі 25% та 30%, то суд першої інстанції обгрунтовано зазначив про відсутність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці грошове забезпечення з урахуванням вислуги років.

Будь-яких аргументів, які б свідчили про необгрунтованість висновків суду першої інстанції як в частині заявлених вимог щодо виплати компенсації за дні не використаної відпустки, так і в частині заявлених вимог щодо не врахування вислуги років при обчисленні грошового забезпечення, апеляційна скарга не містить. В апеляційній скарзі позивачка посилається лише на те, що судом першої інстанції безпідставно прийнято до уваги відзив на позов, який подано поза межами встановленого судом строку, та не можливість подання позивачкою відповіді на відзив. Втім, вказані обставини не визначаються процесуальним законом як обов`язкові підстави для скасування судового рішення. Підставою для скасування рішення суду можуть бути допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону, які призвели до неправильного вирішення справи. Натомість, позивачкою не було надано жодних доказів чи обгрунтувань, які б свідчили про неправильність висновків суду першої інстанції, які стали підставою для відмови в задоволенні позову.

З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року у справі №160/1717/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 27.06.2024

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк