Справа № 440/1509/24
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2024-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 р. Справа № 440/1509/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.03.2024 (головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко) по справі № 440/1509/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови у не зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) періодів роботи на території республіки Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки; з 24.06.1992 по 16.08.1995 роки; з 24.08.1995 по 06.08.1998 роки; з 07.08.1998 по 28.02.2002 роки; з 01.07.2010 по 01.07.2011 згідно трудової книжки від 17.01.1983 НОМЕР_2 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи на території республіки Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки; з 24.06.1992 по 16.08.1995 роки; з 24.08.1995 по 06.08.1998 роки; з 07.08.1998 по 28.02.2002 роки; з 01.07.2010 по 01.07.2011 до загального страхового стажу.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.03.2024 позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови у не зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) періодів роботи на території республіки Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки, з 24.06.1992 по 16.08.1995, з 24.08.1995 по 06.08.1998, з 07.08.1998 по 28.02.2002, з 01.07.2010 по 01.07.2011 згідно трудової книжки від 17.01.1983 НОМЕР_2 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи на території республіки Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки, з 24.06.1992 по 16.08.1995, з 24.08.1995 по 06.08.1998, з 07.08.1998 по 28.02.2002, з 01.07.2010 по 01.07.2011 згідно трудової книжки від 17.01.1983 НОМЕР_2 до загального страхового стажу.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Черкаській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн .

ГУ ПФУ в Черкаській області не погодившись із рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначає, що

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначило, що за доданими документами ним правомірно до страхового стажу не зараховано періоди роботи на території республіки Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки; з 24.06.1992 по 16.08.1995 роки; з 24.08.1995 по 06.08.1998 роки; з 07.08.1998 по 28.02.2002 роки; з 01.07.2010 по 01.07.2011, оскільки з 19.06.2023 Україна припинила участь в Угоді гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, таким чином суд першої інстанції повинен був прийти до обґрунтованого переконання, що до страхового стажу не можливо зарахувати періоди роботи позивача на території республіки Узбекистан, у зв`язку з чим відсутні підстави зарахування стажу роботи за вищезазначений період.

Позивач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що 23.11.2023 ОСОБА_1 звернулась до Головного управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про призначення пенсію за віком. (а.с. 68-69)

За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої заяви визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

29.11.2023 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області прийнято рішення №62 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. (а.с. 70)

Прийняття вказаного рішення мотивоване тим, що необхідний страховий стаж, визначених статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", становить 30 років. Страховий стаж заявниці становить 11 років 10 місяців 28 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи на території республіки Узбекистан з 01.01.1992 по 20.06.1992, з 24.06.1992 по 16.08.1995, з 24.08.1995 по 06.08.1998, з 07.08.1998 по 28.02.2002, з 01.07.2010 по 01.07.2011 згідно трудової книжки від 17.01.1983 НОМЕР_3 , оскільки з 19.06.2023 припинена дія Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. В зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) по 31.12.1991 (а.с. 70).

Не погодившись з даним рішенням відповідача, позивач звернулася з позовною заявою до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення ГУ ПФУ в Черкаській області від 29.11.2023 №62 прийнято не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому є протиправним та підлягає скасуванню, зобов`язавши пенсійний орган зарахувати позивачу спірні періоди роботи на території республіки Узбекистан до страхового стажу.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч. 3 ст. 46 Конституції України).

Закон України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

За змістом п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

За приписами п.1 ч.1 ст.9 Закону №1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати, зокрема, пенсія за віком.

Частиною першою статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Судом встановлено з копії трудової книжки позивача серії 17.01.1983 НОМЕР_3 , що ОСОБА_1 у періоди з 01.11.1990 по 20.06.1992, з 24.06.1992 по 16.08.1995, з 24.08.1995 по 06.08.1998, з 07.08.1998 по 28.02.2002, з 01.07.2010 по 01.07.2011 дійсно працювала в Республіці Узбекистан, а саме:

- з 01.11.1990 по 20.06.1992 на посаді масажиста у бані № НОМЕР_4 ;

- з 24.06.1992 по 16.08.1995 на посаді інструктора-методиста дитячих ясла-садку №499;

- з 24.08.1995 по 06.08.1998 на посаді масажиста у бані № НОМЕР_4 ;

- з 07.08.1998 по 28.02.2002 на посаді масажиста у бані;

- з 01.07.2010 по 01.07.2011 на посаді головного бухгалтера.

Відмова пенсійного органу у зарахуванні вказаних вище періодів роботи позивача до її загального страхового стажу у рішенні від 29.11.2023 №62 обґрунтована виключно відсутністю на момент звернення за призначенням пенсії за віком двосторонніх угод/договорів в галузі пенсійного законодавства між Україною та Узбекистаном.

Щодо підстав не зарахування пенсійним органом трудового стажу позивачки у спірні періоди у зв`язку з тим, що з 19.06.2023 Україна припиняє участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, колегія суддів зазначає таке.

На час здійснення позивачкою трудової діяльності у спірні періоди діяла Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, укладена в тому числі між Україною та російською федерацією (в подальшому - Угода), відповідно до якої пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць Угоди здійснюється за нормами законодавства держави, на території якої вони проживають.

Метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань «відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди». Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Згідно з частиною 2 статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російська федерація, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що кожна зі Сторін визнає (без легалізації) дипломи, свідоцтва про освіту, відповідні документи про надання звання, розряду, кваліфікації та інші неодмінні для здійснення трудової діяльності документи і завірений, у встановленому на території Сторони виїзду порядку, їх переклад державною мовою Сторони працевлаштування або російською мовою. Трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Отже, обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Так, ст. 5 Угоди передбачається, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Угоди, для встановлення права на пенсію, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

За приписами ч. 2 ст. 13 Угоди, пенсійні права громадян держав-учасників Угоди, що виникли у відповідності до положень даної Угоди, не втрачають своєї сили і в разі його виходу з Угоди держави-учасника, на території якого вони проживають.

Колегія суддів вказує, що періоди роботи позивачки у спірні періоди належним чином підтверджені трудовою книжкою, а отже підстав для неврахування їх до страхового стажу позивачки немає. Жодних належних і допустимих доказів зворотного до суду не надано та матеріали справи не містять.

Посилання пенсійного органу на припинення участі України в Угоді гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення з 19.06.2023 року колегія суддів відхиляє, оскільки позивачка набула трудовий стаж у той час, коли вказана Угоді діяла, як зі сторони України, так і зі сторони Республіки Узбекистан, пенсійні права громадян держав-учасників Угоди, що виникли у відповідності до положень даної Угоди, не втрачають своєї сили і в разі його виходу з Угоди держави-учасника, на території якого вони проживають, а тому підстави для незарахування спірного трудового стажу відсутні.

Відтак, з огляду на викладене та враховуючи сукупність поданих пенсійному органу документів, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, щодо визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови у не зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи на території республіки Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки; з 24.06.1992 по 16.08.1995 роки; з 24.08.1995 по 06.08.1998 роки; з 07.08.1998 по 28.02.2002 роки; з 01.07.2010 по 01.07.2011 згідно трудової книжки від 17.01.1983 НОМЕР_2 та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 вказані періоди роботи на території республіки Узбекистан до загального страхового стажу, у зв`язку з чим задовольняє такі позовні вимоги зокрема і позов у цілому.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.03.2024 по справі № 440/1509/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова