Справа № 520/25437/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 р.Справа № 520/25437/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.11.2023, головуючий суддя І інстанції: Григоров Д.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/25437/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління національної поліції України в Харківській області , начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області генерала поліції третього рангу Тимошка Володимира Володимировича

про скасування наказу про дисциплінарне стягнення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 (надалі позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (надалі відповідач1, ГУ НП в Харківській області), начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області генерала поліції третього рангу ОСОБА_2 (далі - відповідач2, начальник ГУ НП в Харківській області ОСОБА_2 ), в якому просив суд: скасувати наказ про дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції та на підставі ст. 235 ч. 8 КЗпП України негайно поновити майора поліції ОСОБА_1 на службі на посаді оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної юстиції Харківського районного управління поліції №2 ГУ НП в Харківській області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки застосуванню стосовно нього крайнього заходу дисциплінарного стягнення, а саме: не врахував неодноразові заохочення позивача, не взяв до уваги щире каяття позивача. Вказує, що суд не висловив у своєму рішенні позитивного ставлення до обраного стосовно позивача заходу дисциплінарної відповідальності. Вважає, що втрата табельної зброї саме під час воєнного стану не є обставиною, яка обтяжує дисциплінарну відповідальність. Також в апеляційній скарзі вказує на те, що суд першої інстанції не виконав свого обов`яязку щодо судового контролю за додержанням державою законодавства з метою захисту прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, оскільки погодився з позицією суб`єкта владних повноважень без наведення переконливої, належної аргументації.

Також посилається на те, що суд першої інстанції незаконно відмовив йому у розгляді справи в судовому засіданні, не встановив обставин втрати позивачем зброї та патронів до неї, в той час як зброю позивач залишив у своєму робочому кабінеті, який розташований у адміністративній будівлі МВС і є режимним об`єктом з обмеженим доступом.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 без змін.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом були встановлені такі обставини.

11.08.2023 начальником ГУ НП в Харківській обл. В. Тимошко, за наслідками розгляду Висновку дисциплінарної комісії, прийнято наказ від №685 згідно з яким за вчинення дисциплінарних проступків, що виразилися у порушенні вимог п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», п. 10 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, п. 1 розділу IV Інструкції із заходів безпеки при поводженні зі із зброєю, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01.02.2016 №70 (далі - Інструкція №70), п. 10 розділу VІ Інструкції з організації забезпечення, зберігання та експлуатації озброєння в Національній поліції України, затвердженої наказом МВС України 11.10.2018 №828 (далі - Інструкція №828), п. 2 наказу ХРУП №2 «Про закріплення табельної вогнепальної зброї й боєприпасів на постійне зберігання та носіння за працівниками ХРУП №2 ГУНП в Харківській області» від 27.06.2023 №267, до оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної юстиції Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

29.08.2023, у порядку реалізації вказаного дисциплінарного стягнення, прийнято наказ ГУ НП в Харківській області № 389 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Позивач, вважаючи дисциплінарне стягнення неспівмірним вчиненому проступку та не оспорюючи встановлені у ході службового розслідування обставини, звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з правомірності спірного наказу з огляду на доведеність відповідачем правомірності обраного дисциплінарного стягнення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.

Під час судового розгляду встановлено, що юридичною підставою для звільнення позивача стало порушення останнім вимог п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», п. 10 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, п. 1 розділу IV Інструкції №70, п. 10 розділу VІ Інструкції №828, п. 2 наказу ХРУП №2 «Про закріплення табельної вогнепальної зброї й боєприпасів на постійне зберігання та носіння за працівниками ХРУП №2 ГУНП в Харківській області» від 27.06.2023 №267.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 18 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.

Пунктом 10 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України передбачено, що службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів.

Пункт 1 розділу IV Інструкції №70 передбачено, що вогнепальна зброя та боєприпаси до неї видаються поліцейському під його особисту відповідальність, який зобов`язаний берегти і підтримувати в належному стані передану йому в користування вогнепальну зброю (боєприпаси) та обачливо поводитися з нею (ними) відповідно до вимог цієї Інструкції.

Пунктом 10 розділу VІ Інструкції №828 передбачено, що поліцейський, який отримав табельну вогнепальну зброю, боєприпаси та спеціальні засоби для постійного зберігання і носіння, зобов`язаний забезпечити їх збереження та постійно підтримувати в технічно справному стані.

Фактичною підставою для звільнення позивача стало те, що останній допустив втрату табельної вогнепальної зброї ПМ серії НОМЕР_1 № 5254-1977 р.в., 2 магазинів та 16 патронів калібру 9 мм до неї.

Про дану подію ОСОБА_1 , який на час виникнення спірних правовідносин проходив службу на посаді оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної юстиції Харківського районного управління поліції №2 ГУНП в Харківській області, рапортом повідомив керівництву ХРУП № 2 (ЄО № 16196).

Начальником УГІ ГУНП в Харківській області було складено на адресу Начальника ГУНП в Харківській області доповідну записку від 26.07.2023 №1252/119-15/01-2023, відповідно до якої вказано, що 26.07.2023 до чергової частини УОАЗОР ГУНП в Харківській області з ХРУП № 2 надійшла інформація про втрату табельної вогнепальної зброї ПМ серії НОМЕР_1 № 5254-1977 р.в., 2 магазинів та 16 патронів калібру 9 мм до неї, оперуповноваженим сектору розкриття злочинів проти власності ВКП Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області майором поліції ОСОБА_1 ..

Зі слів майора поліції ОСОБА_1 , 25.07.2023 з 08:00 до 20:00 він був задіяний до несення служби з охорони публічного порядку на території Салтівського району м. Харкова у складі пішого патрульного наряду. Перед заступанням на службу майор поліції ОСОБА_1 вказану зброю разом з двома спорядженими магазинами помістив у кобуру, розміщену на ремені та приєднав пістолет до пістолетного ремінця. Цього ж дня після закінчення патрулювання останній попрямував за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 . Прибувши за вказаною адресою, майор поліції ОСОБА_1 виявив відсутність зброї на ремені разом з кобурою та пістолетним ремінцем. Останній вирішив, що залишив зброю у службовому кабінеті, розташованому в адміністративній будівлі Харківського РУП №2. 26.07.2023 о 09:00 прибувши до службового кабінету, майор поліції ОСОБА_1 зброю не виявив. Вжитими заходами встановити місцезнаходження зброї не надалось можливим. Встановлено, що вищевказану зброю майору поліції ОСОБА_1 було видано на постійне зберігання та носіння. Картка замісник № 209 видана на ім`я майора поліції ОСОБА_1 знаходиться у чергові частині ХРУП № 2.

У зв`язку із зазначеною доповідною запискою наказом начальника ГУНП в Харківській області від 27.07.2023 №1489 було призначено службове розслідування та створено дисциплінарну комісію.

Під час службового розслідування були опитані: майор поліції ОСОБА_1 , старший дільничний офіцер поліції СДОП ВП ХРУП №2 капітан поліції ОСОБА_3 , дільничний офіцер поліції СДОП ВП ХРУП №2 старший лейтенант поліції ОСОБА_4 , дільничний офіцер поліції СДОП ВП ХРУП №2 майор поліції ОСОБА_5 , дільничний офіцер поліції СДОП ВП ХРУП №2 старший лейтенант поліції ОСОБА_6 , оперуповноважений СРЗПВ ВКП ХРУП №2 лейтенант поліції ОСОБА_7 , солдат військової частини НОМЕР_2 НГ України ОСОБА_8 , старший солдат військової частини НОМЕР_2 НГ України ОСОБА_9 , оперуповноважений УСБУ в Харківській обл. ОСОБА_10 , мати та батько майора поліції ОСОБА_1 - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , старший оперуповноважений СРЗПВ ВКП ХРУП №2 капітан поліції ОСОБА_13 , начальник сектору розкриття злочинів проти власності ВКП ХРУП №2 майор поліції ОСОБА_14 , заступник начальника ВКП ХРУП №2 підполковник поліції ОСОБА_15 , начальник ВКП ХРУП №2 підполковник поліції ОСОБА_16 , заступник начальника ХРУП №2 - начальник кримінальної поліції ГУНП в Харківській області полковник поліції ОСОБА_17 , начальник ХРУП №2 ГУНП в Харківській обл полковник поліції ОСОБА_18 , заступник начальника ХРУП №2 ГУНП в Харківській обл. полковник поліції ОСОБА_19 , оперуповноважений СРЗЛВ ВКП ХРУП №2 лейтенант поліції ОСОБА_20 , оперуповноважений СРЗЛВ ВКП ХРУП №2 старший лейтенант поліції ОСОБА_21 , старший оперуповноважений ВКП ХРУП №2 капітан поліції ОСОБА_22 , старший оперуповноважений ВКП ХРУП №2 майор поліції ОСОБА_23 , начальник СЛМТЗ ХРУП №2 майор поліції ОСОБА_24 , старший інспектор-черговий ЧЧ СМ ХРУП №2 капітан поліції ОСОБА_25 , інспектор-черговий ЧЧ СМ ХРУП №2 лейтенант поліції ОСОБА_26 , інспектор-черговий ЧЧ СМ ХРУП №2 старший лейтенант поліції ОСОБА_27 , начальник сектору адміністративної практики ХРУП №2 майор поліції ОСОБА_28 , ОСОБА_29 . Під час службового розслідування 28.07.2023 було проведено опитування майора поліції ОСОБА_1 з використанням поліграфу. Також під час службового розслідування були вивчені документи, книги видачі й прийняття озброєння ХРУА №2 та відеозаписи.

11.08.2023, за наслідками службового розслідування, складено Висновок про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення позивача зі служби в поліції за вчинення дисциплінарного проступку.

11.08.2023 вказаний Висновок затверджений начальником ГУНП в Харківській області.

Позивач не заперечував а ні в суді першої інстанції, а ні в апеляційній скарзі підстав та порядку проведення службового розслідування, порушення прав позивача в ході проведеного розслідування, а також висновків службового розслідування, а тому колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки обставинам проведення службового розслідування.

Фактично позивач оскаржує спірний наказ в частині не співмірності застосованого дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію», за приписами частини 1 статті 59 якого служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

У статті 18 Закону України "Про Національну поліцію" закріплені основні обов`язки поліцейського.

Приписами частин 1 та 2 статті 19 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України у частині першій статті 1 якого визначено, що службова дисципліна дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна, як закріплено у частині другій статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

У статті 11 Дисциплінарного статуту Національної поліції України закріплено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. .

Дисциплінарним проступком, як визначено у статті 12 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків. Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції (частина 3 статті 13 Дисциплінарного статуту).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Приписами частин 3 та 8 статті 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України закріплено, що під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія та керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Службова дисципліна полягає у дотриманні (виконанні) законодавчих і підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку та правил, що такими актами передбачені.

Службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожного поліцейського, зокрема, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників.

Протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції, є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності.

Підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності є фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях поліцейського ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків і причинного зв`язку між ним та дією (бездіяльністю) порушника дисципліни, свідоме допущення настання несприятливих наслідків унаслідок вчинення поліцейським певних дій чи бездіяльності.

Обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого вирішується питання щодо наявності чи відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому таке рішення у відповідному наказі, у тому числі в частині обрання виду дисциплінарного стягнення.

Отже, службовим розслідуванням має бути встановлено, зокрема, наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) воно було призначено.

Як встановлено під час судового розгляду, за результатами проведеного службового розслідування стосовно позивача, правомірність якого останнім не оспорюється, відповідач дійшов висновку, що за вчинення дисциплінарного проступку до позивача слід застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням відповідних обставин і не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.

При цьому, колегією суддів взято до уваги правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10.09.2020 у справі № 360/4790/19, відповідно до якого питання обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення, але при цьому необхідно враховувати певні обставини. Суд здійснює правову оцінку рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень за критеріями частини 2 статті 2 КАС України, які є межею для дискреційних повноважень останніх. Правова оцінка правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна перевірятися судами насамперед у тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України, чи дійсно у діях особи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення, чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим особою діянням.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що при прийнятті рішення про накладення на позивача найсуворішого виду дисциплінарного стягнення, а саме звільнення зі служби в поліції, відповідач діяв обґрунтовано, в порядку, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.

Оскільки на позивача правомірно накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції у зв`язку із вчиненням ним дисциплінарного проступку, відсутні підстави для скасування оскаржуваного наказу та поновлення його на службі в органах Національної поліції України.

Зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини щодо скоєного позивачем під час дії воєнного стану дисциплінарного проступку, колегія суддів вважає доведеним недотримання позивачем службової дисципліни та співмірним обраний вид дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про ненадання належної оцінки застосуванню стосовно нього крайнього заходу дисциплінарного стягнення, а саме: неврахування неодноразових заохочень позивача та щире каяття позивача з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Дисциплінарного статуту обставинами, що пом`якшують відповідальність поліцейського, є: 1) усвідомлення та визнання своєї провини у вчиненні дисциплінарного проступку; 2) попередня бездоганна поведінка; 3) високі показники виконання повноважень, наявність заохочень та державних нагород; 4) вжиття заходів щодо запобігання, відвернення або усунення негативних наслідків, які настали або можуть настати внаслідок вчинення дисциплінарного проступку, добровільне відшкодування завданої шкоди; 5) вчинення проступку під впливом погрози, примусу або через службову чи іншу залежність; 6) вчинення проступку внаслідок неправомірних дій керівника.

Статтею 6 Дисциплінарного статуту визначено, що заохочення є засобом підтримання службової дисципліни, що полягає у відзначенні поліцейського за успішне виконання ним обов`язків, а також за інші заслуги перед державою та суспільством.

До поліцейських можуть застосовуватися такі види заохочень: 1) дострокове зняття дисциплінарного стягнення; 2) занесення на дошку пошани; 3) заохочення грошовою винагородою; 4) заохочення цінним подарунком; 5) надання додаткової оплачуваної відпустки тривалістю до п`яти діб; 6) заохочення відомчими заохочувальними відзнаками Національної поліції України; 7) заохочення відомчими заохочувальними відзнаками Міністерства внутрішніх справ України; 8) дострокове присвоєння чергового спеціального звання; 9) присвоєння спеціального звання, вищого на один ступінь від звання, передбаченого займаною штатною посадою; 10) заохочення відомчою заохочувальною відзнакою Міністерства внутрішніх справ України "Вогнепальна зброя"; 11) заохочення відомчою заохочувальною відзнакою Міністерства внутрішніх справ України "Холодна зброя".

Дисциплінарним статутом визначено, що під час проведення службового обставинами, що пом`якшують відповідальність поліцейського є виключно наявність заохочень та державних нагород під час проходження служби в органах Національної поліції України. У той же час Національна поліція була створена в 2015 (постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було прийнято рішення про утворення ГУНП в Харківській області.

ОСОБА_1 до позовної заяви долучена копія послужного списку, в розділі 12 «Нагороди і заохочення» якого зазначено, що останньому:

- за сумлінне ставлення до навчання та активну участь у громадському житті Інституту, останньому оголошено Подяку (наказ ІППКПОВС від 15.01.2004 № 3);

- наказом ГУ МВСУ в Харківській області від 17.06.2008 № 415 «За відзнаку в службі ІІ ступеню», відзнака МВС України;

- наказом ГУ МВСУ в Харківській області від 14.12.2009 № 1000 «За відзнаку в службі І ступеню», відзнака МВС України;

- наказом ГУ МВСУ в Харківській області від 30.11.2011 № 1600 почесною грамотою.

Отже ОСОБА_1 не має жодних заохочень саме за час проходження служби в органах Національної поліції України, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком дисциплінарної комісії про відсутність у апелянта обставин, що пом`якшують відповідальність.

Відповідно до наданої т.в.о. начальника Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області полковника поліції ОСОБА_17 службової характеристики, ОСОБА_1 характеризується позитивно.

При цьому, колегія суддів зазначає, що вчинення навіть одного проступку, який ганьбить звання офіцера поліції, нівелює всі попередні заслуги поліцейського, оскільки дискредитує не лише особу поліцейського, а й поліцію в цілому, як орган, що служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Подібний за змістом висновок висловлений постановою Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 810/2073/16.

Також не ґрунтуються на вимогах КАС України твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не висловив у своєму рішенні позитивного ставлення до обраного стосовно позивача заходу дисциплінарної відповідальності, оскільки до компетенції суду не віднесено надання негативної або позитивної оцінки рішенням суб`єктів владних повноважень, натомість суд перевіряє відповідні рішення, дії та/або бездіяльність на відповідність критеріям, визначеним у ст. 2 КАС України.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм Дисциплінарного статуту Національної поліції України визначивши правомірність визначення в якості обставини, що обтяжує відповідальність " втрата табельної вогнепальної зброї під час воєнного стану, як особливого періоду, у який поліцейський сумлінно повинен виконувати вимоги Присяги та чинних нормативних актів, що регулюють виконання ним службових обов`язків та невиконання яких може призвести до значної шкоди, колегія суддів вважає слушними, проте дане порушення, з урахуванням всіх обставин по справі, не є підставою для скасування оскаржуваного наказу відповідача.

Стосовно твердження апелянта про незаконну відмову судом першої інстанції у розгляді справи в судовому засіданні, колегія суддів зазначає таке.

Разом із позовною заявою позивач подавав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду першої інстанції від 26.09.2023 вказане клопотання розглянуто, у його задоволенні відмовлено з огляду на неподання позивачем доказів неможливості розгляду справи у поряду письмового провадження без виклику осіб. Суд вирішив розглядати цю справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб.

Досліджене судом апеляційної інстанції клопотання позивача про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом осіб не містить жодного обґрунтування необхідності розгляду цієї справи саме з викликом осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Приписи ст. 12 КАС України є тотожними за змістом приписам 257 КАС України.

Аналіз позовної заяви та змісту позовних вимог свідчить про те, що ця справа є справою незначної складності та має розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач про це також вказував у своєму клопотанні про розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

Відповідно до ч. 5 та ч. 6 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Аналіз вказаних приписів свідчить, що доцільність проведення судового засідання у спрощеному провадженні віднесено до дискреційних повноважень суду, який розглядає таку справу.

З ухвали про відкриття провадження у цій справі вбачається, що призначаючи цю справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, суд першої інстанції врахував, що позивач у позовній заяві не посилається на необхідність виклику свідків, призначення у справі експертиз, забезпечення доказів чи вжиття судом інших дій, для вчинення яких необхідним було б призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників.

Також в апеляційній скарзі позивач не навів обставин, які могли б вплинути на розгляд справи у випадку призначення її у відкрите судове засідання.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що факт розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику осіб не порушує прав позивача та не є підставою для скасування судового рішення в порядку п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України.

Стосовно тверджень апелянта про те, що суд першої інстанції не встановив обставин втрати позивачем зброї та патронів до неї, в той час як зброю залишив у своєму робочому кабінеті, який розташований у адміністративній будівлі МВС і є режимним об`єктом з обмеженим доступом, колегія суддів вказує апелянтові на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, суд встановлює обставини лише та виключно з письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів та показань свідків, натомість у суду відсутні повноваження вчиняти активні дії з метою відшукування втрачених сторонами по справі речей та документів, створення доказів та встановлення обставин, які сторони, у тому числі втративший табельну зброю позивач, не змогли зробити самостійно.

З матеріалів справи, службового розслідування та позовної заяви встановлено, що апелянт втратив табельну зброю разом із кобурою та набоями до цієї зброї у невстановлений час та у невстановленому місці.

Враховуючи наведені приписи законодавства, суд першої інстанції з наданих сторонами доказів мав можливість встановити лише факт втрати позивачем табельної зброї з патронами до неї, який він й установив.

Доказів того, що втрачена позивачем зброя була ним знайдена останній не повідомив та доказів на підтвердження цієї обставини не надав.

Твердження апелянта про те, що він нібито залишив втрачену зброю з набоями та кобурою у власному кабінеті ним не озвучувалося ані в суді першої інстанції, ані під час проведення службового розслідування та спростовується обставинами, повідомленими сторонами по справі, зокрема активними діями позивача з пошуку втраченої зброї у робочому кабінеті, вдома, у автомобілі батька апелянта, у піцерії тощо.

При цьому, позивач окрім вказівки на залишення зброї у власному кабінеті не надав жодних доказів такій обставині, натомість факт втрати зброї у невстановлений час та невстановленому місці підтвердив як в ході проведення службового розслідування так і в позовній заяві.

Отже, твердження апелянта про залишення зброї у робочому кабінеті не є обґрунтованим та не доводить відсутності факту її втрати.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, та, відповідно, відсутністю підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року по справі №520/25437/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 27.06.2024.