Справа № 990/60/24
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2024-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

26 червня 2024 року

м. Київ

справа №990/60/24

адміністративне провадження № П/990/60/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Блажівської Н.Є. (суддя-доповідач),

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л., Шишова О.О., Яковенка М.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Вітковської К.М.,

представника Позивача: Васильєва С.В ,

представника Відповідача: Петренко Ю.В.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

про визнання протиправним та скасування рішення в частині, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА

ОСОБА_1 (далі також - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Верховного Суду з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі також - Відповідач, ВККС України, Комісія), в якому просить:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23 в частині надання роз`яснення щодо декларування тверджень у пункті 16 декларації доброчесності судді у додатку № 1 до рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23 "Роз`яснення щодо декларування тверджень у пунктах 15, 16 декларації доброчесності судді / кандидата на посаду судді".

2. Визнати протиправною бездіяльність Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, яка полягає у неналежному розгляді звернення ОСОБА_1 на адресу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 15 грудня 2023 року про надання роз`яснень стосовно заповнення пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді в частині не надання роз`яснень з таких питань:

- Чи визнаються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України для цілей пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді у якості документів, що підтверджують належність до громадянства РФ, документи, що видані в окупованому Криму та м. Севастополі після 20 лютого 2014 року (дата початку окупації відповідно до абзацу З частини другої статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України")?

- Чи визнається Вищою кваліфікаційною комісією суддів України для цілей пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства російської федерації у якості громадянства (підданства) іншої держави ?

- Які конкретно дії пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді вважаються такими, що спрямовані на набуття громадянства (підданства) іншої держави ? Чи є встановлені критерії або приклади таких дій ?

3. Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України надати роз`яснення ОСОБА_1 відповідно до її звернення від 15 грудня 2023 року відповідно до підпункту 58.9 пункту 58 Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 пояснює, що їй стало відомо про те, що на сайті "Радіо Свобода" в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 розміщено публікацію журналіста програми "Схеми" ОСОБА_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2. Тому вона звернулась до ВККС України за роз`ясненням щодо заповнення пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді. Позивач вважає протиправним надане Відповідачем роз`яснення щодо декларування тверджень у пунктах 15, 16 декларації доброчесності судді, зокрема, в частині заповнення пункту 16 про те, що відомості, опубліковані в медіа (ЗМІ), можуть вважатися джерелом інформації про існування документів, що підтверджують належність декларанта до громадянства (підданства) іноземної держави, тому твердження у пункті 16 декларації, як зазначила Комісія, декларується у спосіб "Не підтверджую". Стверджує, що така інформація не є достовірним джерелом відомостей щодо громадянства іншої країни як і не підтверджує вчинення будь-яких дій, спрямованих на його набуття.

Також Позивач зазначає про те, що Відповідач надав роз`яснення лише з перших двох питань, сформульованих Позивачем у зверненні щодо надання роз`яснення про заповнення пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді, фактично залишивши поза увагою наступні три питання у зверненні Позивача, як і не узяв до уваги викладені Позивачем обставини. Це зумовило, як стверджує Позивач, надання необ`єктивного та необґрунтованого роз`яснення, зокрема в частині заповнення пункту 16 декларації доброчесності судді.

Тому Позивач наполягає на тому, що ненадання Комісією відповідей на усі п`ять поставлених питань, які потребували роз`яснень для заповнення пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді, є свідченням протиправної бездіяльності Комісії. Враховуючи й порушення процедури ухвалення оскаржуваного рішення в частині надання роз`яснення щодо декларування тверджень у пункті 16 декларації доброчесності судді, відсутності належного обґрунтування (мотивації) спірного рішення, Позивач вважає спірне рішення в оскаржуваній частині протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА

Відповідач вважає заявлені позовні вимоги безпідставними обґрунтовуючи тим, що реалізувавши повноваження згідно з підпунктом 58.9 пункту 58 Регламенту ВККС України, в редакції рішення Комісії від 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23 (зі змінами, внесеними рішенням Комісії від 30 листопада 2023 року № 150/зп-23, які діяли на час ухвалення спірного рішення), Комісія у відповідь на звернення судді Донецького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 надала вичерпне роз`яснення з питань, що стосуються заповнення тверджень у пунктах 15 та 16 декларації доброчесності судді з урахуванням повідомлених суддею обставин.

Відповідач вважає, що надане роз`яснення не є індивідуально-управлінським рішенням та не має зобов`язуючого для Позивача характеру, тому у разі не згоди із роз`ясненням Позивач вправі заповнити декларацію як вважає правильним та навести своє обґрунтування у розділі 3 декларації.

Право на судовий захист передбачає звернення до суду за захистом порушеного права, яке має бути реальним та обґрунтованим, натоміть оскаржуваним роз`ясненням як і рішенням ВККС України від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23, як переконаний Відповідач, не порушено жодних прав та інтересів ОСОБА_1 .

Спростовуючи доводи Позивача щодо невмотивованості оскаржуваного рішення та порушення процедури його прийняття Відповідач зауважує насамперед на тому, що дефекти процедури прийняття акта можуть бути підставою для його скасування лише у випадку істотного порушення, яке призвело до ухвалення незаконного акта. Зокрема, заперечуючи неможливість розгляду на пленарному засіданні Комісії 21 грудня 2023 року питання щодо надання роз`яснення Позивачу оскільки, як стверджує Позивач, порядок денний засідання вже був затверджений, Відповідач покликається на пункт 74 Регламенту ВККС України (в редакції на день прийняття Комісією рішення) зазначаючи про те, що Регламент не визначає етапів засідання, на яких може вноситися пропозиція до порядку денного. Також зауважує на тому, що згідно з пунктом 110 Регламенту протокол засідання має містити короткий зміст пояснень учасників засідання, а не повні цитати, відображені у відеотрансляції, а також звертає увагу на те, що головуючим на засіданні щодо розгляду звернення ОСОБА_1 була саме ОСОБА_3 , а не ОСОБА_4 , як помилково стверджує Позивач, що, в цілому, спростовує доводи Позивача щодо порушення процедури ухвалення оскаржуваного у справі рішення.

Щодо ненадання, на думку Позивача, відповідей на поставлені перед Комісією у зверненні від 15 грудня 2023 року питання № 3-5 Відповідач зауважує на тому, що Комісія була уповноважена згідно з підпунктом 58.9 пункту 58 Регламенту ВККС України (в редакції на час звернення) на надання роз`яснень саме з питань заповнення та подання декларацій. При цьому Відповідач, стверджуючи про реалізацію дискреційних повноважень з питання надання роз`яснення, вважає, що Комісія достатньою мірою опрацювала звернення, визначила проблему та відповіла на питання, які вважала ключовими, тому відсутні підстави вважати, що Комісія допустила бездіяльність.

Також зазначає про безпідставність вимог щодо зобов`язання ВККС України надати інше роз`яснення порядку заповнення пункту 16 декларації доброчесності судді, оскільки після 11 січня 2024 року Комісія згідно з рішенням ВККС України від 11 січня 2024 року № 4/зп-24 втратила таке повноваження.

ДОВОДИ ПОЗИВАЧА У ВІДПОВІДІ НА ВІДЗИВ

У відповіді на відзив на позовну заяву представник Позивача викладає доводи на спростування аргументів Відповідача, а саме:

- дискреційні повноваження Комісії, зокрема, відсутність повноважень Комісії на формування інших тверджень декларації доброчесності судді, ніж ті, що зазначені у частині третій статті 62 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", зокрема, щодо пунктів 15 та 16 декларації доброчесності, не є ані предметом позову, ані обставиною, якою Позивач обґрунтовує позовні вимоги;

- предметом позову є саме рішення ВККС України від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23 в частині надання роз`яснення щодо декларування тверджень у пункті 16 декларації доброчесності судді у додатку № 1 до цього рішення Комісії, а не "Роз`яснення щодо декларування тверджень у пунктах 15, 16 декларації доброчесності судді/кандидата на посаду судді" як додаток № 1 до рішення ВККС України від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23;

- на спростування доводів Відповідача в частині відсутності порушень прав та інтересів Позивача оскаржуваним рішенням Комісії представник зосереджує увагу на наслідках оскаржуваного рішення для Позивача. Такі наслідки, як зазначає представник, виражатимуться у можливих діях ОСОБА_1 . Зокрема, заповнення Позивачем пункту 16 декларації доброчесності судді згідно з наданим роз`ясненням матиме наслідком не тільки порушення Позивачем Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", а також міжнародно-правових документів, заяв, декларацій, звернень, резолюцій тощо, що їх зазначено у преамбулі до зазначеного Закону, й фактично свідчитиме про визнання Позивачем суверенітету РФ над АР Крим та м. Севастополем з початком окупації у 2014 році, що є неприпустимим. Натомість дії ОСОБА_1 не відповідно до оскаржуваного рішення Відповідача, на думку представника, зумовлюватимуть негативні наслідки у вигляді відповідальності за частиною сьомою статті 62 Закону України "Про судоустрій та статус суддів";

- вважає, що Відповідачем не спростовано доводів щодо порушення процедури ухвалення оскаржуваного рішення. Таким порушенням Позивач вважає те, що на засіданні Комісії у пленарному складі 21 грудня 2023 року після винесення на голосування, але до затвердження поряду денного, головуючим ОСОБА_4 внесено пропозицію доповнити проєкт порядку денного питанням щодо надання роз`яснення Позивачу, після чого порядок денний засідання Комісії 21 грудня 2023 року затверджено одноголосно, що не відповідає пунктам 74 і 75 Регламенту (у редакції на час ухвалення оскаржуваного рішення). Включення у такому порядку до порядку денного засідання Комісії питання щодо надання роз`яснення Позивачу зумовило не проведення попереднього опрацювання цього питання членами Комісії, що у підсумку мало наслідком, як стверджує представник Позивача, ухвалення невмотивованого рішення;

- записи у протоколі пленарного засідання ВККС України 21 грудня 2023 року не узгоджуються із записом відеотрансляції засідання, що свідчить про невідповідність протоколу фактичним обставинам проведення засідання Комісії 21 грудня 2023 року. Також зауважує на тому, що цей протокол не підписаний головуючим у засіданні, а іншим членом Комісії.

Наведені порушення у сукупності свідчать, як стверджує представник Позивача, про допущені процедурні порушення ухвалення оскаржуваного рішення, що має наслідком визнання його неправомірним.

Також представник висловлює незгоду з доводами Відповідача про те, що питання, які викладені в пунктах № 3-5 звернення ОСОБА_1 , не відносяться до питань, що стосуються заповнення та подання декларацій. При цьому представник звертає увагу на те, що ані відеотрансляція засідання від 21 грудня 2023 року, ані оскаржуване рішення, ані Витяг з протоколу № 133 засідання ВККС України у пленарному складі від 21 грудня 2023 року не містять таких висновків Комісії. Натомість, на думку представника Позивача, питання у пунктах № 3-5 звернення ОСОБА_1 від 15 грудня 2023 року безпосередньо пов`язані з пунктами 1, 2 цього звернення, оскільки конкретизують ситуацію саме Позивача.

Що ж до доводів Відповідача про відсутність повноваження щодо надання відповідного роз`яснення натепер представник Позивача вважає, що з огляду на повноваження Комісії щодо затвердження форми декларації доброчесності, проведення перевірок щодо недостовірності тверджень судді у декларації, Комісія вправі надавати й роз`яснення щодо порядку та правил її заповнення.

У судовому засіданні представник Позивача підтримав вимоги позовної заяви, просили її задовольнити в повному обсязі за викладених у позові та у відповіді на відзив підстав.

Представник Відповідача заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві, й просив Суд відмовити у позові повністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

15 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України направивши на електронну адресу Комісії звернення щодо надання роз`яснення про заповнення пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді, а саме з таких питань:

1. Чи можуть свідчити обставини, що зазначені журналістом програми "Схеми" ОСОБА_2 у його публікації від ІНФОРМАЦІЯ_2 на сайті "Радіо Свобода" за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_3" (далі - публікація Радіо Свобода) про вчинення суддею Донецького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 дій для набуття громадянства (підданства) іншої держави у розумінні пункту 15 декларації доброчесності судді ?

2. Чи можуть свідчити обставини, що зазначені журналістом програми "Схеми" ОСОБА_2 у його публікації від ІНФОРМАЦІЯ_2 на сайті "Радіо Свобода" за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_3", про обізнаність судді Донецького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 (про те, що їй відомо) про існування оформлених на її ім`я документів, що підтверджують належність ОСОБА_1 до громадянства (підданства) іншої держави?

3. Чи визнаються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України для цілей пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді у якості документів, що підтверджують належність до громадянства РФ документи, що видані в окупованому Криму та м. Севастополі після 20 лютого 2014 року (дата початку окупації відповідно до абзацу З частини другої статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України") ?

4. Чи визнається Вищою кваліфікаційною комісією суддів України для цілей пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства російської федерації у якості громадянства (підданства) іншої держави?

5. Які конкретно дії пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді вважаються такими, що спрямовані на набуття громадянства (підданства) іншої держави ? Чи є встановлені критерії або приклади таких дій

Листом ВККС України від 18 січня 2024 року за № 21-254/24 Позивачу надала відповідь на зазначене звернення, а саме, копію рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23 (а.с. 37) про надання роз`яснення про заповнення пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді.

Згідно з Додатком до рішення ВККС України від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23 "Роз`яснення щодо декларування тверджень у пунктах 15, 16 декларації доброчесності судді/кандидата на посаду судді" (а.с. 39) на питання "Як декларувати твердження пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді (кандидата на посаду судді) за наявності відомостей, опублікованих у медіа (ЗМІ), де йдеться про наявність у декларанта громадянства (підданства) іноземної держави ?" Комісією надано роз`яснення такого змісту:

"У випадку, якщо декларантом не вчинено жодних дій, які б були спрямовані на набуття громадянства (підданства) іншої держави, твердження № 15 декларації доброчесності судді декларується у спосіб "Підтверджую".

Відомості, опубліковані в медіа (ЗМІ), можуть вважатися джерелом інформації про існування документів, що підтверджують належність декларанта до громадянства (підданства) іноземної держави. Тому твердження № 16 декларується у спосіб "Не підтверджую".

За наявності інших обставин, що впливають на волевиявлення при заповненні декларації, декларант вправі надати пояснення про них у розділі 3 декларації.".

25 січня 2024 року Позивач повторно звернулась до Комісії, направивши на електронну адресу Комісії звернення щодо надання роз`яснення про заповнення пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді (додатково) (а.с 42-44), у якому просила:

1. Скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23 в частині роз`яснення порядку заповнення пункту 16 декларації доброчесності судді.

2. Надати роз`яснення по всім питанням, що зазначені у зверненні судді Донецького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 від 15 грудня 2023 з врахуванням фактичних обставин, що вказані у зазначеному зверненні.

3. Повідомити на адресу Позивача офіційну позицію Комісії щодо ТОТ АР Крим та м. Севастополя, а саме, чи визнає Комісія юрисдикцію РФ над окупованим Кримом та м. Севастополем, та, відповідно, чи визнає Комісія осіб, які станом на дату окупації Криму та м. Севастополя проживали там, громадянами Росії, а також чи визнає Комісія документи, що видані окупаційною владою РФ в окупованій АР Крим та м. Севастополі таким особам.

4. Повідомити на адресу Позивача чи розповсюджується дія рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23 лише на Позивача як на суддю Донецького окружного адміністративного суду або на всіх суддів та інших осіб, які заповнюють декларацію доброчесності судді, про яких є публікації в мережі інтернет про можливу наявність громадянства РФ.

Листом від 13 лютого 2024 року за вих. № 21-914/24 ВККС України (а.с. 47) надала відповідь на це звернення Позивача, у якому повідомлено про те, що рішенням Комісії від 11 січня 2024 року № 4/зп-24 до Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Комісії від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (в редакції рішення Комісії від 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23) внесені зміни, зокрема до підпункту 58.9 пункту 58, згідно з якими Комісія у пленарному складі визначає форми і зміст декларації родинних зв`язків та декларації доброчесності судді (кандидата на посаду судді), а також затверджує правила заповнення та подання декларацій.

Також у цьому листі Комісія зазначила про надання на звернення Позивача від 15 грудня 2023 року згідно з рішенням Комісії від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23 роз`яснення щодо декларування тверджень із урахуванням повідомлених обставин. Повідомлено, що на офіційному вебсайті Комісії в розділі "Декларації" створено рубрику "Питання-відповіді", в якій містяться відповіді на запитання, що надходять від суддів (кандидатів на посаду судді). Ця рубрика, зокрема, містить роз`яснення щодо декларування твердження 15 "Мною не вчинялися дії з метою набуття громадянства (підданства) іноземної держави" та твердження 16 "Мені не відомо про існування оформлених на моє ім`я документів, що підтверджують мою належність до громадянства (підданства) іноземної держави" декларації доброчесності судді. Зазначено, що декларація доброчесності - це документ, орієнтований на всю суддівську спільноту і як нормативний документ не створений для індивідуальних ситуацій та обставин судді. При цьому зауважено на тому, що якщо обставини, у яких опинився суддя (кандидат), допускають неоднозначне їх тлумачення, декларант може скористатися правом та надати в розділі III декларації доброчесності пояснення щодо вибору того чи іншого способу декларування.

ВККС також повідомила у цьому листі, що у разі незгоди з рішенням ОСОБА_1 має право його оскаржити згідно з законом.

Вважаючи надане Комісією роз`яснення в частині декларування пункту 16 декларації доброчесності судді згідно з рішенням Комісії від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23 таким, що не відповідає положенням законодавства та фактичним обставинам, Позивач звернулась до Суду з цим позовом.

ОЦІНКА ДОКАЗІВ, ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА ТА МОТИВИ УХВАЛЕНОГО РІШЕННЯ

Аналізуючи зміст та доводи заявленого позову, наведені Відповідачем твердження на їх спростування, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства, має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, у контексті спірних правовідносин Суд повинен з`ясувати або спростувати наявність факту або обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів Позивача з боку Відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або наявність інших утисків прав та свобод Позивача.

Поряд із цим, при вирішенні справи Верховний Суд враховує, що обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства (надалі - КАС України), в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку викладеним у зверненні Позивача від 15 грудня 2023 року вимоги, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого.

Відповідно до частини першої - третьої статті 62 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (надалі - Закон № 1402-VIII; у редакції на час виникнення спірних правовідносин) суддя зобов`язаний щорічно до 1 лютого подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України декларацію доброчесності за формою, що визначається Комісією.

Декларація доброчесності судді складається з переліку тверджень, правдивість яких суддя повинен задекларувати шляхом їх підтвердження або непідтвердження.

У декларації доброчесності судді зазначаються прізвище, ім`я, по батькові судді, його місце роботи, займана посада та твердження про: 1) відповідність рівня життя судді наявному в нього та членів його сім`ї майну і одержаним ними доходам; 2) своєчасне та повне подання декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та достовірність задекларованих у них відомостей; 3) невчинення корупційних правопорушень; 4) відсутність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності; 5) сумлінне виконання обов`язків судді та дотримання ним присяги; 6) невтручання у правосуддя, яке здійснюється іншими суддями; 7) проходження перевірки суддів відповідно до Закону України "Про відновлення довіри до судової влади в Україні" та її результати; 8) відсутність заборон, визначених Законом України "Про очищення влади".

Декларація доброчесності судді може містити інші твердження, метою яких є перевірка доброчесності судді.

Згідно з пунктом 58.9 пункту 58 "Організаційні форми діяльності Комісії" Регламенту ВККС України, затвердженого рішенням ВККС України від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (у редакції рішення ВККС України від 19 жовтня 2019 року № 119/зп-23) та із змінами, внесеними рішенням ВККС України від 30 листопада 2023 року № 150/зп-23 (Регламент у редакції на час звернення до ВККС України), Комісія у пленарному складі визначає форми декларації родинних зв`язків та декларації доброчесності, а також правила заповнення та подання декларацій, за зверненням суддів надає роз`яснення з питань, що стосуються заповнення та подання декларацій.

На виконання вимог пункту 41 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII Комісією 31 жовтня 2016 року ухвалено рішення № 137/зп-16, яким, зокрема, затверджено форму декларації доброчесності судді.

24 вересня 2018 року Комісія ухвалила рішення № 205/зп-18 про затвердження форми декларації доброчесності кандидата на посаду судді та внесення змін до форми декларації доброчесності судді, затвердженої рішенням Комісії від 31 жовтня 2016 року № 137/зп-16, шляхом викладення правил її заповнення у редакції згідно з додатком 2.

Рішенням ВККС України від 2 листопада 2023 року № 120/зп-23 внесені зміни до форми декларації доброчесності судді, затвердженої рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 31 жовтня 2016 року № 137/зп-16 зі змінами, внесеними рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 24 вересня 2018 року № 205/зп-18, виклавши її в новій редакції.

Цим рішенням Комісії змінено зміст окремих тверджень декларації доброчесності судді з метою визначення ставлення суддів до встановлених норм та правил у сфері запобігання корупції, етики, сприйняття цінностей добра та справедливості, ступеня їх щирості, відкритості при заповненні декларації, поряд з більш повною демонстрацією фактів із життя судді.

За формою у редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 2 листопада 2023 року № 120/зп-23 декларація доброчесності судді містить твердження, зокрема, у пункті 15 "Мною не вчинялися дії з метою набуття громадянства (підданства) іноземної держави" та у пункті 16 "Мені не відомо про існування оформлених на моє ім`я документів, що підтверджують мою належність до громадянства (підданства) іноземної держави", які підлягають декларуванню у спосіб зазначення позначки "Підтверджую" або "Непідтверджую".

ОСОБА_1 не оскаржує рішень Комісії щодо затвердження форми декларації доброчесності судді, а також не висловлює зауважень щодо формування ВККС зазначених у відповідних пунктах декларації тверджень.

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 2 КАС України перевірюючи чи відповідні дії щодо надання роз`яснень Відповідачем здійснені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, то необхідно зазначити, що такі повноваження Комісії не визначені ані у Конституції України, ані у спеціальному для цих правовідносин Законі України "Про судоустрій і статус суддів", ані у інших Законах України.

Ця функція на час чинних правовідносин була закріплена лише у пункті 58.9 пункту 58 "Організаційні форми діяльності Комісії" Регламенту ВККС України.

Слід також врахувати й те, що у подальшому підпункт 58.9 пункту 58 Регламенту ВККС України зазнав змін. Зокрема, на підставі рішення Комісії від 11 січня 2024 року № 4/зп-24 цю норму викладено у новій редакції, згідно з якою Комісія у пленарному складі "Визначає форми і зміст декларації родинних зв`язків та декларації доброчесності судді (кандидата на посаду судді), а також затверджує правила заповнення та подання декларацій.".

Отже, повноваження Комісії щодо надання за зверненням суддів роз`яснень з питань, що стосуються заповнення та подання декларацій родинних зв`язків та доброчесності судді після 11 січня 2024 року не передбачені.

Однак відповідні положення Регламенту ВККС (ані в попередній редакції, ані в цій редакції) Позивач не оскаржувала у судовому порядку, а у цій справі свою позицію ОСОБА_1 не обґрунтовує тим, що здійснення Відповідачем відповідних функцій щодо надання роз`яснень відбулось без визначення таких повноважень у Конституції та Законах України.

Обґрунтовуючи порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 стверджує про те, що вона не вчиняла жодних дій задля набуття громадянства російської федерації, нею не отримано паспорт громадянина рф у квітні 2014 року як і інший документ на підтвердження набуття громадянства рф, а відтак їй не може бути відомо про існування оформлених на її ім`я документів на підтвердження цього. Тому наполягає на відсутності підстав вважати її обізнаною щодо існування документів, підтверджуючих громадянство рф, виходячи лише з публікації "Радіо Свобода". Натомість такі факти, як доводить Позивач, можуть бути підтверджені виключно офіційними документами, посилання на які публікація "Радіо Свобода" не містить.

Як з`ясовано Судом, у зверненні від 15 грудня 2023 року ОСОБА_1 фактично просила ВККС України надати роз`яснення щодо заповнення пунктів 15 та 16 декларації доброчесності судді.

Позивач не заперечує, що згідно з рішенням ВККС України від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23 їй надано роз`яснення щодо заповнення пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді, які викладено у Додатку до цього рішення Комісії, у якому Позивачу роз`яснено, що:

"У випадку, якщо декларантом не вчинено жодних дій, які б були спрямовані на набуття громадянства (підданства) іншої держави, твердження № 15 декларації доброчесності судді декларується у спосіб "Підтверджую".

Відомості, опубліковані в медіа (ЗМІ), можуть вважатися джерелом інформації про існування документів, що підтверджують належність декларанта до громадянства (підданства) іноземної держави. Тому твердження № 16 декларується у спосіб "Не підтверджую".

За наявності інших обставин, що впливають на волевиявлення при заповненні декларації, декларант вправі надати пояснення про них у розділі 3 декларації.".

Отже, Відповідач відповідно до передбачених у Регламенті ВККС України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) повноважень надавав роз`яснення саме з питань заповнення та подання декларації доброчесності у контексті зазначених Позивачем у зверненні тверджень у пунктах декларації.

Судом не встановлено обставин ненадання Комісією роз`яснень щодо заповнення запитуваних у зверненні Позивача тверджень у пунктах декларації доброчесності судді.

У відповіді на відзив на позовну заяву представник Позивача, з-поміж іншого, акцентує на тому, що предметом оскарження у цій справі є саме рішення ВККС України від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23 в частині надання роз`яснення щодо декларування тверджень у пункті 16 декларації доброчесності судді у додатку № 1 до цього рішення Комісії, а не "Роз`яснення щодо декларування тверджень у пунктах 15, 16 декларації доброчесності судді/кандидата на посаду судді" як додаток № 1 до рішення ВККС України від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23.

На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач стверджує про те, що Відповідачем не викладено мотивів оскаржуваного рішення й не надано роз`яснення на наступні питання, порушені у зверненні від 15 грудня 2023 року:

- Чи визнаються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України для цілей пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді у якості документів, що підтверджують належність до громадянства РФ документи, що видані в окупованому Криму та м. Севастополі після 20 лютого 2014 року (дата початку окупації відповідно до абзацу З частини другої статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України")?

- Чи визнається Вищою кваліфікаційною комісією суддів України для цілей пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства російської федерації у якості громадянства (підданства) іншої держави?

- Які конкретно дії пунктів 15, 16 декларації доброчесності судді вважаються такими, що спрямовані на набуття громадянства (підданства) іншої держави ? Чи є встановлені критерії або приклади таких дій?

Крім того, на думку представника Позивача, не взято до уваги важливі обставини, про які Позивач повідомила у своєму зверненні про надання роз`яснень ( а.с. 26-30). При цьому Позивач наполягає на тому, що під час ухвалення оскаржуваного рішення поза увагою Відповідача залишись положення Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", на які вона посилалась у своєму зверненні від 15 грудня 2023 року, зокрема, статті 9 цього Закону. За твердженнями Позивача, Комісія у роз`ясненні, зокрема пункту 16 порядку заповнення декларації доброчесності судді, мала надати відповідь/роз`яснення саме в контексті викладених у пунктах 3-5 звернення від 15 грудня 2023 року питань, зміст яких суд наводив вище.

Отже, зміст викладених доводів Позивача зводиться саме до незгоди зі змістом та суттю наданого роз`яснення ВККС України згідно з оскаржуваним рішенням від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23, а також обсягом охоплених цим роз`ясненням питань, який Позивач вважає неповним.

Під відсутністю мотивів ухваленого оскаржуваного рішення від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23 Позивач розуміє невикладення у ньому підстав для висновку про те, що питання, які зазначені у пунктах 3-5 звернення ОСОБА_1 , не відносяться до питань, що стосуються заповнення та подання декларації доброчесності судді.

Надаючи правову оцінку доводам Позивача щодо невикладення мотивів оскаржуваного рішення слід врахувати положення статті 101 Закону № 1402-VIII, згідно з якими рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у пленарному складі ухвалюється більшістю від установленого цим Законом складу Комісії (частина перша статті 101 Закону № 1402-VIII). Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення. Рішення підписується головуючим і членами Комісії (палати, колегії), які брали участь у його ухваленні (частина п`ята статті 101 Закону № 1402-VIII).

Зі змісту оскаржуваного рішення ВККС України від 21 грудня 2023 року №196/зп-23 слідує, що відповідно до підпункту 58.9 пункту 58 Регламенту ВККС України, затвердженого рішенням ВККС України від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (в редакції рішення ВККС України від 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23, зі змінами, внесеними рішенням ВККС України від 30 листопада 2023 року № 150/зп-23) Комісією ухвалено надати роз`яснення щодо декларування тверджень у пунктах 15, 16 декларації доброчесності судді у зв`язку з отриманням звернення судді Донецького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 з метою коректного декларування тверджень, передбачених пунктом 15: "Мною не вчинялися дії з метою набуття громадянства (підданства) іноземної держави" та пунктом 16: "Мені не відомо про існування оформлених на моє ім`я документів, що підтверджують мою належність до громадянства (підданства) іноземної держави".

Отже, Відповідач ухвалив рішення щодо надання роз`яснень порядку та способу декларування тверджень у пунктах 15 та 16 декларації доброчесності судді з огляду на положення підпункту 58.9 пункту 58 Регламенту ВККС України та на підставі відповідного звернення Позивача щодо надання таких роз`яснень, тому доводи щодо невмотивованості оскаржуваного рішення є безпідставними.

Суд акцентує, що Комісія саме в межах повноважень, визначених чинним на той час Регламентом ВККС, надала роз`яснення щодо заповнення тверджень у пунктах 15 та 16 декларації та не наділена повноваженнями щодо роз`яснення практичних аспектів застосування положень іншого законодавства.

Аналіз викладених у позовній заяві доводів ОСОБА_1 свідчить саме про її незгоду зі змістом наданого роз`яснення Відповідача по пункту 16 декларації доброчесності судді про те, що відомості, опубліковані в медіа (ЗМІ), можуть вважатися джерелом інформації про існування документів, що підтверджують належність декларанта до громадянства (підданства) іноземної держави й тому, відповідно, необхідність декларування у такому випадку твердження за цим пунктом "Не підтверджую".

В обґрунтування своєї позиції Позивач доводить, що мала місце примусова паспортизація з боку російської федерації громадян України, проживаючих на тимчасово окупованих територіях, у тому числі анексованого у 2014 році Криму, наполягаючи на тому, що будь-які активні дії таких осіб для набуття громадянства росії у цьому разі не були потрібні. Посилаючись на частини другу та третю статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", стверджує про незаконність діяльності будь-яких органів на тимчасово окупованій території та недійсність виданих ними актів (рішень), які не створюють жодних правових наслідків.

Отже, фактично Позивач висловлює свою незгоду зі змістом наданого Відповідачем роз`яснення порядку/способу заповнення пункту 16 декларації доброчесності судді у додатку до рішення Комісії від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23, стверджуючи про те, що відомості, опубліковані в медіа (ЗМІ) не можуть вважатися джерелом інформації про існування документів, що підтверджують належність декларанта до громадянства (підданства) іноземної держави.

Натомість, в оскаржуваному роз`ясненні щодо заповнення пункту 16 декларації доброчесності судді Комісія фактично лише розтлумачила Позивачу порядок та спосіб заповнення цього твердження з урахуванням наведених у Регламенті ВККС функцій ВККС та виходячи із викладених ОСОБА_1 обставин, резюмувавши те, що відомості, опубліковані в медіа (ЗМІ), можуть вважатися джерелом інформації про існування документів, що підтверджують належність декларанта до громадянства (підданства) іноземної держави й саме тому твердження № 16 слід декларувати у такому разі у спосіб "Не підтверджую".

При цьому, як у Додатку до рішення від 21 грудня 2023 року №196/зп-23 (а.с. 39), так і у Правилах заповнення та подання форми декларації доброчесності судді вказано, що у розділі III декларації суб`єкт декларування має право надати пояснення щодо декларування окремих тверджень. Отже, саме шляхом зазначення пояснень у відповідному розділі декларації доброчесності судді декларанту (судді, кандидату на посаду судді) надано можливість викласти своє бачення щодо обставин заповнення того чи іншого твердження у декларації доброчесності судді.

Фактично, стверджуючи про ненадання роз`яснень щодо заповнення декларації доброчесності судді в тому контексті, про який вона зазначала з покликанням на положення Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та тимчасовий правовий режим на тимчасово окупованій території України", ОСОБА_1 висловлює незгоду саме з оновленою формою декларації доброчесності суддів, при цьому таких вимог у судовому порядку не заявила.

Відповідно до частин п`ятої - сьомої статті 62 Закону № 1402-VIII за відсутності доказів іншого твердження судді у декларації доброчесності вважаються достовірними. У разі одержання інформації, що може свідчити про недостовірність (в тому числі неповноту) тверджень судді у декларації доброчесності, Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить відповідну перевірку. Неподання, несвоєчасне подання декларації доброчесності суддею або декларування в ній завідомо недостовірних (у тому числі неповних) тверджень мають наслідком дисциплінарну відповідальність, встановлену цим Законом.

Як передбачено у підпункті 60.5 пункту 60 Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Комісія у складі колегії ухвалює рішення за результатами перевірки, зокрема, декларації доброчесності судді.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Пунктом 9 частини п`ятої статті 160 КАС України встановлено, що у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначається обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Відтак адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав/законних інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин. Саме по собі порушення вимог закону дією/рішенням суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними/скасування судом, оскільки обов`язковою умовою для цього є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цим рішенням чи дією з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність у позивача прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення з адміністративним позовом.

Так, згідно з пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Тобто обов`язковою ознакою правового акта індивідуальної дії є створення ним юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.

Право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. При цьому з`ясування питання наявності порушених прав, свобод чи інтересів позивача передує розгляду питання щодо правомірності (законності) рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які оскаржуються.

За змістом спірних відносин предмет спору у цій справі склало саме надане роз`яснення щодо декларування, а не результат перевірки заповнених Позивачем відповідних тверджень декларації доброчесності судді, зокрема пункту 16. Тобто, саме у подальшому, з урахуванням цього роз`яснення Комісією, як уповноваженим суб`єктом щодо перевірки декларації доброчесності судді, можуть прийматися відповідні рішення за результатом перевірки декларації доброчесності судді, а тому й оцінка спірного роз`яснення може бути надана судом під час вирішення спору щодо оскарження рішення, прийнятого з урахуванням цього роз`яснення.

Буквальне тлумачення поняття "роз`яснення" розкриває його як з`ясування дійсного змісту норми чи конкретного положення, тих вимог і понять, які закладені, зокрема, у формі декларації доброчесності судді. Водночас роз`яснення щодо заповнення певних тверджень декларації доброчесності судді не породжують нових прав чи обов`язків й не можуть змінювати зміст самої декларації та правил її заповнення.

Як свідчать обставини цієї справи жодного рішення за наслідком перевірки декларації доброчесності судді Донецького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 Комісією не приймалось, а Позивачем не стверджується про таке.

Доводи та відомості, викладені Позивачем в обґрунтування заявлених вимог, у разі потреби й визначеної на розсуд декларанта доцільності, як вже звертав увагу Суд, можуть доводитись до відома Комісії у розділі 3 декларації доброчесності судді.

Саме про це в оскаржуваному роз`ясненні ВККС України (додаток до рішення Комісії від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23) Відповідач, у тому числі, роз`яснив зазначаючи: "За наявності інших обставин, що впливають на волевиявлення при заповненні декларації, декларант вправі подати пояснення про них у розділі 3 декларації".

У розділі "Питання-відповіді" вкладки "Декларації" на офіційному вебсайті ВККС України розміщено аналогічні роз`яснення щодо заповнення тверджень декларації доброчесності судді, зокрема пунктів 15 та 16, що доводить їх загальний характер, а не поширення викладеного підходу виключно щодо декларування Позивача.

Відповідно до наведеного немає підстав вважати неповним чи недостовірним надане Позивачу роз`яснення щодо декларування тверджень у пункті 16 декларації доброчесності судді додатку № 1 до рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 196/зп-23 від 21 грудня 2023 року "Роз`яснення щодо декларування тверджень у пунктах 15, 16 декларації доброчесності судді / кандидата на посаду судді", оскільки оскаржуване роз`яснення містить чіткі та достатні відповіді щодо порядку декларування тверджень з урахуванням повідомлених ОСОБА_1 обставин у поданому зверненні від 15 грудні 2023 року та надає можливість з`ясування декларантом способу декларування таких тверджень.

Відтак, доводи Позивача щодо неналежного розгляду її звернення від 15 грудня 2023 року, що виразилось, на думку ОСОБА_1 , у не наданні роз`яснень з поставлених нею питань не знайшли свого підтвердження матеріалами справи та зводяться до спонукання вирішення Комісією ймовірних питань, які можуть виникнути лише під час перевірки декларації доброчесності судді, а тому вирішення таких не може мати місце на стадії надання роз`яснення порядку/способу декларування окремих тверджень декларації доброчесності судді. Враховуючи повідомлені Позивачем обставини Комісією надано чіткі та вичерпні відповіді щодо способу заповнення тверджень залишаючи їх фактичне декларування на розсуд декларанта, який не позбавлений можливості повідомити додаткові обставини, що мають вплив на декларування відповідних тверджень.

Законодавство України не передбачає можливості подання превентивних адміністративних позовів, оскільки право на судовий захист встановлено тільки щодо порушених прав, законних інтересів фізичних і юридичних осіб у публічно-правовій сфері.

Аналіз змісту встановлених обставин цієї справи та наведене правове регулювання дають підстави вважати, що оскаржуване рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 21 грудня 2023 року № 196/зп-23 в частині надання роз`яснення щодо декларування тверджень у пункті 16 декларації доброчесності судді не породжує обов`язкових юридичних наслідків для ОСОБА_1 , а тому Суд констатує відсутність порушеного права Позивача оскаржуваним рішенням Відповідача щодо надання роз`яснення порядку декларування тверджень у пункті 16 декларації доброчесності судді.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд доходить висновку щодо відсутності факту порушеного права Позивача оскаржуваним у справі рішенням суб`єкта владних повноважень, що утворює підстави для відмови в позові ОСОБА_1 , а тому не переходить до надання оцінки інших наведених у позовній заяві доводів, які не впливають на суть ухваленого рішення.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262, 266, 295 КАС України, Суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення в частині, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії залишити відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення складене та підписане 26 червня 2024 року.

Головуюча суддя Н.Є. Блажівська

Судді О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх

О.О. Шишов

М.М. Яковенко