Справа № 420/35497/23
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2024-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/35497/23

Перша інстанція: суддя Радчук А.А.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідачаШляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 у справі № 420/35497/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо відмови в нарахуванні і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 по 17.02.2020, з врахуванням зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військову частину НОМЕР_1 ) здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 17.02.2020 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб №704 від 30.08.2017 та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач у період з липня 2015 року по 17 лютого 2020 року проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_1 (військовій частині НОМЕР_1 ). 17 лютого 2020 року наказом начальника Південного регіонального управління ДПС України № 53-ос виключений зі списків особового складу регіонального управління і всіх видів забезпечення. При цьому, як стверджує позивач, під час проходження ним військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військовій частині НОМЕР_1 ) з січня 2020 року по лютий 2020 року йому грошове забезпечення обчислювалось і виплачувалось без врахування щорічної зміни прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У зв`язку з викладеним, 07 грудня 2023 року представник позивач звернувся до відповідача щодо надання відомостей про його грошового забезпечення в період 2019 - 2020 років, а також з пропозицією добровільно здійснити перерахунок грошового забезпечення з урахуванням щорічної зміни прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Однак позитивної відповіді не отримав, оскільки листом від 14 грудня 2023 року у відповідь на заяву відповідач відмовив в перерахунку грошового забезпечення з урахуванням щорічної зміни прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому відповідно до наданих відомостей позивачу нараховано і виплачено за січень 2019 року - лютий 2020 року грошове забезпечення без врахування щорічної зміни прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач не згоден з такими діями командування ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо нарахування і виплати йому протягом січня - лютого 2020 років грошового забезпечення без урахування щорічної зміни прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у зв`язку з чим вважає, що такі дії мають бути визнані протиправними із зобов`язанням здійснення відповідного донарахування і виплати грошового забезпечення, що стало підставою звернення до суду з даним позовом. У позові зазначено, що у зв`язку із набранням законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 про скасування пункту 6 Постанови №103, посадовий оклад та оклад за військовим званням розраховується шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 Постанови №704. Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2018 - 1762 гривні, а в подальшому такий прожитковий мінімум на 2020 рік збільшився. Отже, застосування відповідачем розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу та окладу за військове звання при нарахуванні грошового забезпечення у меншому розмірі, ніж передбачено законом, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право позивача мирно володіти своїм майном.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивача виключено зі списків особового складу регіонального управління 17 лютого 2020 року та за час проходження військової служби та на момент звільнення позивач не звертався із рапортами та зверненнями щодо невиплати належного розміру грошового забезпечення. По суті спірного питання відповідач зауважив, що при нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення він діяв в межах визначених законом та правомірно застосував положення пункту 4 пункт 4 в редакції Постанови КМУ № 103, оскільки, зокрема, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року по справі № 826/6453/18 був скасований пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103, в частині, який стосувався прав військових пенсіонерів та звужував гарантоване державою право на належне пенсійне забезпечення вказаної категорії осіб, але вказана постанова суду не мала жодного відношення до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704. Також відповідач посилався на те, що постановою КМУ від 12 травня 2023 р. № 481 внесено зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704, виклавши абзац перший в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.». Тобто пункт 4 в редакції Постанови КМУ № 103 від 21.02.2018 діяв до 20 травня 2023 року, тому наразі не підлягає застосуванню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 26.02.2024 у справі № 420/35497/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнив.

Визнав протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо відмови в нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 по 17.02.2020 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік станом на 01.01.2020 на відповідний тарифний коефіцієнт.

Зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 (військову частину НОМЕР_1 ) здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 17.02.2020 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік станом на 01.01.2020 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017, з урахуванням раніше проведених виплат..

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду представник ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- судом першої інстанції не враховано, що позивач звернувся до суду з даним позовом з порушенням частини 1 статті 233 КЗпП Украі?ни.

- суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач, застосовуючи при обчислені посадового окладу та окладу за військовим званням прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року діяв правомірно;

- інші доводи відтворюють зміст відзиву на позовну заяву.

Позивач процесуальним правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 18.06.2024 відклав розгляд справи 420/35497/23 на 25.06.2024 та запропонував ОСОБА_1 у п`ятиденний строк з дня отримання копії вказаної ухвали надати пояснення щодо дотримання строку звернення з даним позовом до суду та/або заяву про поновлення строку звернення до суду із наданням відповідних доказів, які б підтверджували наявність об`єктивних перешкод, які унеможливили своєчасне подання позову з врахуванням висновків колегії суддів щодо застосування положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку із пунктом 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України.

24.06.2024 представник позивача надав до суду пояснення, в яких заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що адміністративний позов був поданий в тримісячний строк відповідно до ст. 233 КЗпП України.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з липня 2015 року по 17.02.2020 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_1 (військовій частині НОМЕР_1 ).

Наказом Голови Державної прикордонної служби України № 92-ОС від 29.01.2020 припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби в запас полковника ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості використання на службі) пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно Витягу з наказу начальника Південного регіонального управління ДПС України № 53-ОС від 17.02.2020 полковника ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ), звільненого в запас Збройних Сил України наказом Голови Державної прикордонної служби України від 29.01.2020 № 92-ос за статтею 26 за статтею 26 частиною 5 пунктом 2 підпунктом "г" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з правом носіння військової форми одягу, з 17.02.2020 виключено зі списків особового складу регіонального управління і всіх видів забезпечення.

При цьому, як стверджує позивач у позові, під час проходження ним військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військовій частині НОМЕР_1 ) з січня 2020 року по лютий 2020 року йому грошове забезпечення обчислювалось і виплачувалось без врахування зміни прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У відповідь на звернення представника позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 14.12.2023 вих. №11/9377-23 повідомило, що нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 проводилось відповідно до вимог чинного законодавства.

Вважаючи, що відповідачем протиправно відмовлено у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення з 29.01.2020 по 17.02.2020 з врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, у осіб з числа військовослужбовців виникло право на перерахунок з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 Постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Разом з тим, щодо строків звернення до суду з позовом суд зазначив, що позаяк станом на момент звільнення позивача з військової служби частина другої статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, суд дійшов висновку, що позивачем при подані даного позову не пропущено строк звернення до суду.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, апеляційна скарга містить доводи про недотримання процесуальних строків із зверненням з позовом до суду.

З наданих до апеляційного суду представником позивача пояснень вбачається, що на обґрунтування про поважність причин пропуску строку останній посилається на необізнаність позивача про порушене право, а саме ненарахування та невиплату відповідачем позивачу грошового забезпечення у належному розмірі з 29.01.2020 по 17.02.2020 (день звільнення). На думку позивача, з моменту отримання ним від відповідача листа з відмовою в перерахунку грошового забезпечення з 29.01.2020 по 17.02.2020 та архівних карток нарахованого грошового забезпечення за вказании? період розпочався обрахунок тримісячного строку звернення до суду.

Разом з тим, позивач покликається і на те, що строки визначені статтею 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Так, у зв`язку з відміною Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30.06.2023.

Також представник позивача вказує, що з 24.02.2022 на території України запроваджено правовий режим воєнного стану, у зв`язку з чим ще на початку повномасштабного вторгнення Верховний Суд у своїх повідомленнях на сайті Судової влади України зауважував, що запровадження воєнного стану на території України є поважною причиною для поновлення процесуальних строків.

Разом з тип представник позивача зазначає, що наразі на територіі? Украі?ни запроваджено правовии? режим воєнного стану, а конкретно на територіі? міста Одеса і інших місць перебування ОСОБА_1 після 24.02.2024 постіи?но оголошується повітряна тривога та відбувається бомбардування об`єктів критичноі? і громадськоі? інфраструктури, а також житловоі? забудови, що завадило вчасному зверненню з позовом до суду.

В канві наведених доводів представник позивача також посилається і на те, що відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З огляду на викладене, на думку представника позивача тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку. При цьому, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини.

Надаючи оцінку вказаним доводам апелянта щодо пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом та заперечень позивачки, колегія суддів виходить з такого.

Стаття 123 КАС України встановлює наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду, зокрема, частиною третьою цієї статті визначено, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів констатує, що лише за умови дотримання позивачем строку звернення до суду або визнання причин пропуску строку поважними суд може розглядати справу і вирішувати спір по суті.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Під час розгляду апеляційної скарги у даній справі колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з трудовим спором. Позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно розцінювати як вимоги про виплати грошового забезпечення у належному розмірі, яке охоплюється поняттями «заробітна плата» і «оплата праці».

Таким чином, в аспекті спірних правовідносин, поняття грошове забезпечення та заробітна плата, які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому позовні вимоги в межах даної справи охоплюються застосованим статті 233 КЗпП України визначенням законодавство про оплату праці.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Отже, з 19.07.2022 строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, що включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з тим, строки визначені статтею 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

У зв`язку з відміною Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30.06.2023, продовжені строки, визначені статтею 233 КЗпП, завершились у 00 год. 01 хв. 01.07.2023.

Отже, строки звернення до суду з трудовим позовом, відповідно положень ст. 223 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину та сплинули з його закінченням, тобто 01.07.2023.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2023 по справі № 990/139/23.

Водночас, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, відповідно до яких незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Також колегія суддів вважає неспроможними посилання на введення воєнного стану на території України з 24.02.2022, оскільки позивачем не доведено, яким чином вказані обставини вплинули на обов`язок своєчасної подачі позовної заяви.

Вказане кореспондується з правовими позиціями Верховного Суду викладеними, зокрема, у постановах КАС ВС від 22.07.2022 у справі № 826/1423/16, ВП ВС від 10.11.2022 у справі № 990/115/22.

При цьому, посилання представника на проходження позивачем військової служби апеляційний суд вважає необґрунтованими, позаяк доказів про проходження ОСОБА_1 військової служби представником позивача не надано.

При цьому, колегія суддів акцентує, що позивач не був позбавлений можливості скористатись правовою допомогою для захисту своїх прав.

Повертаючись до обставин справи, апеляційний суд зазначає, що відповідно до витягу з наказу начальника Південного регіонального управління ДПС України № 53-ОС від 17.02.2020 полковника ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні начальника Південного регіонального управління (остання штатна посада - начальник відділу технічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 ), звільненого в запас Збройних Сил України наказом Голови Державної прикордонної служби України від 29.01.2020 № 92-ос за статтею 26 за статтею 26 частиною 5 пунктом 2 підпунктом "г" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з правом носіння військової форми одягу, з 17.02.2020 виключено зі списків особового складу регіонального управління і всіх видів забезпечення (а.с. 8).

Тобто, саме з моменту звільнення, 17.02.2020, позивач дізнався про порушення права на виплату всіх належних сум при звільненні.

Проте, з даним позовом позивач звернувся до суду лише 19.12.2023.

При цьому апеляційний суд зауважує, що отримання відповіді на звернення зі спірного питання не може змінювати момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, з якого він почав вчиняти активні дії щодо реалізації свого права і ця дата прямо не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 24.02.2021 у справі № 800/30/17 (99901/328/18) зауважила, що вжиття конструкції «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Верховний Суд в постанові від 31.03.2021 у справі М 240/12017/19 зазначив: «Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав звертає увагу на те, що таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує».

Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. тому, якщо протягом встановленого законодавством строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

У постанові від 14 червня 2018 року (справа №800/102/17) Велика Палата Верховного Суду вказала, що в пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Brualla Gуmez de La Torre v. Spain» заява № 26737/95 рішення від 19.12.1997 у пункті 35 зазначено, що рішення, прийняте в даному випадку іспанськими судами слідують загальновизнаним принципом, що якщо прямо не передбачено інше, процесуальні норми, негайно застосовується до процесів, які йдуть.

Апеляційний суд в цілому застосовує принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що перекликається з висновками, викладеними в рішенні ЄСПЛ у справі Vorobyeva v. Ukraine заява № 27517/02 рішення від 17.12.2002.

За правилами частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами частини третьої статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Проте, суд першої інстанції залишив поза увагою вищевказані обставини, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для розгляду справи по суті та задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу;

Частиною 3 ст.123 КАС України встановлено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Виходячи з наведеного, враховуючи те, що апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, беручи до уваги наявність підстав, встановлених ч. 3 ст. 123 КАС України у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду та не наведенням поважних причин пропуску такого строку, наявні підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування оскарженого рішення суду першої інстанції та залишення позовних вимог без розгляду.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 у справі № 420/35497/23 скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк