Справа № 160/9681/24
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2024-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 червня 2024 року Справа № 160/9681/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу, -
15 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
Позивачем звернуто увагу, що об`єкти нежитлової нерухомості, віднесені до групи «Будівлі промисловості та склади» (код 125) класифікатора, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, в тому числі фізичними особами-підприємцями, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку - не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з вимогами з п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПКУ.
Вказано, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зазначено, що основним видом діяльності позивача є 25.12. Виробництво металевих дверей і вікон, що класифікується в секції С (Переробна промисловість) КВЕД ДК 009:2010.
Національним класифікатором України ДК 009:2010, затвердженим наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 №530 (далі ДК 009:2010), визначено, що до цієї групи належать: криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та т. ін. за їх функціональним призначенням. Отже, частина нежитлової будівлі майстерні ОМГ «Б», а саме: приміщення № 6,7,8 загальною площею 113,7 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належить до групи «Будівлі промислові та склади».
Таким чином, позивач у позовній заяві стверджує про наявність правових підстав для застосування до скаржника податкової пільги зі сплати податку на майно, відмінне від земельної ділянки (ч. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
02.05.2024 року від відповідача до суду надійшов відзив, в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначив, що основними умовами, які дають підстави платнику податку не враховувати належні йому об`єкти нерухомого майна у складі об`єктів оподаткування у складі по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на підставі підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті ПКУ, є: належність будівель до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000; використання будівель за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В - Р КВЕД ДК 009:2010; ненадання власниками таких об`єктів в оренду, лізинг, позичку. Відповідно до поданого лише 23.11.2023 року Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, або через які провадиться діяльність за формою № 20- ОПП, об`єкт за адресою АДРЕСА_1 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 експлуатується як майстерня з 23.11.2023 року. При цьому, оскільки докази з боку платника щодо використання об`єкта нерухомого майна у 2020-2022 роках в межах саме власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво) відсутні, відповідач вважає, що пільга, передбачена пунктом «с» пп. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ПКУ, ОСОБА_1 не передбачена.
Окремо, відповідачем зауважено, що відповідно до пп. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПКУ, платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку. У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за місцем проживання (реєстрації) платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним). Звернуто увагу, що ОСОБА_1 не звертався до ГУ ДПС щодо проведення звірки.
15.05.2024 року від позивача до суду надійшли додаткові пояснення, в яких, зокрема, зазначено, що висновки ГУ ДПС ґрунтуються на припущеннях, які не спростовують аргументи позивачата не можуть слугувати достатньою підставою для відмови у застосуванні пільги.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом з матеріалів справи встановлено, що за даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС України та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_1 є власником комплексу загальною площею 660,10 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , частка власності 17/100, з 25.12.2006 по теперішній час.
ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як фізична особа-підприємець. Дата взяття на облік - 10.02.1999. Основний вид діяльності згідно з КВЕД: 25.12 - Виробництво металевих дверей і вікон.
Відповідно до заяви про застосування спрощеної системи оподаткування від 04.03.2021 року, ОСОБА_1 обрано наступні види діяльності згідно з КВЕД ДК 009:2005: 25.12 виробництво металевих дверей і вікон, 43.32 установлення столярних виробів, 25.62 механічне оброблення металевих виробів, 25.99 виробництво інших готових металевих виробів,н.в.і.у., 25.29 виробництво інших металевих баків, резервуарів і контейнерів, 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 43.22 монтаж водопровідних мереж, систем опалення та кондиціонування, виробництво будівельних металевих конструкцій і частин конструкцій, ремонт і технічне обслуговування готових металевих виробів.
Рішенням Криворізької міської ради від 30.06.2021 року № 553 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті Кривому Розі» встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки стосовно нежитлової нерухомості зональність III в розмірі 0,49% від мінімальної заробітної плати.

Керуючись пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 та пп.266.10.3 п.266.10 ст. 266 ПКУ, контролюючим органом в автоматичному режимі були сформовані податкові повідомлення-рішення форми «Ф» (далі - ППР) від 22.05.2023 року з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020-2022 роки на загальну суму 9 252,48 грн., а саме: ППР за 2020 рік № 0-0483 на суму 2 380,23 грн.; ППР за 2021 рік № 0-0483 на суму 3 298,68 грн.; ППР за 2022 рік № 0-0483 на суму 3 573,57 грн.

У зв`язку з наявним податкового боргом також було винесено рішення про опис майна у податкову заставу №0-0436 від 12.01.2024 року та податкової вимоги №0000235- 1310-0436 від 12.01.2024 року.

ФОП ОСОБА_1 не погодився з податковими повідомленнями-рішеннями від 22.05.2023 № 0-0483, №0-0483, №0-048 та 28.02.2024 року звернувся до ДПС України зі скаргою.

Рішенням ДПС України від 13.03.2024 №6931/6/99-00-06-01-03-06 скаргу залишено без розгляду з огляду на пропуск строку подання скарги.

Також, ДПС України було розглянуто скаргу ФОП ОСОБА_1 від 07.02.2024 року на податкову вимогу ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 12.01.2024 №0-0436 та рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 12.01.2024 №0-0436 про опис майна в податкову заставу.

Рішенням від 05.04.2024 року №9781/6/99-00-06-03-03-06 податкову вимогу ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 12.01.2024 №0-0436 та рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 12.01.2024 №0-0436 про опис майна в податкову заставу було залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, рішенням про опис майна у податкову заставу, податковою вимогою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (пункт 1.1 статті 1 Податкового кодексу України).

За приписами пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України, податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, зокрема, як:

4.1.1. загальність оподаткування - кожна особа зобов`язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу;

4.1.2. рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу;

4.1.11. єдиний підхід до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов`язкових елементів податку.

Згідно з пунктом 4.3 статті 4 цього Кодексу, податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов`язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.

Згідно зі статтею 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

За правилами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції Закону № 466-IX від 16.01.2020, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює, що не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Таким чином, наведена норма податкового закону підлягає застосуванню за сукупності наступних ознак:

1) об`єкт нерухомого майна належить до будівель промисловості, які віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000,

2) об`єкт нерухомого майна використовується за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010,

3) об`єкт нерухомого майна не здається його власником в оренду, лізинг, позичку.

Встановлена відсутність будь-якої з наведених вище ознак об`єкта нерухомого майна не дає підстав для звільнення його від оподаткування за правилами підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Перевіряючи наявність підстав для застосування в спірній ситуації податкової преференції за правилами підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, суд враховує таке.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

При цьому, до будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Верховний Суд у постанові від 22.04.2021 у справі № 0640/4296/18 звернув увагу, що визначаючи податкову пільгу у підпункті "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту - платнику.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості, не може бути підставою для звільнення від оподаткування.

Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм "будівлі промисловості", лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Обираючи за вихідне поняття "промисловість", у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, в яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 11.05.2023 у справі №440/359/20 (провадження №К/9901/7623/21) та відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховується судом.

Суд встановив, що належна частина нежитлової будівлі майстерні ОМГ «Б», а саме, приміщення № 6,7,8 загальною площею 113,7 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належить до групи «Будівлі промислові та склади» та класифікується у групі 125 Будівлі промислові та склади ДК 009-2010.

Водночас, з доводів позивача не вбачається фактичного використання ним означеного об`єкта нерухомого майна в господарській діяльності з огляду на таке.

Як суд вже зазначав, правилами підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, встановлена вимога щодо використання об`єкта нерухомого майна за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010.

Доводи позивача зводяться до того, що здійснюваний ним вид господарської діяльності за КВЕД 25.12 Виробництво металевих дверей і вікон, класифікується в секції С КВЕД ДК 009:2010.

Відповідач зауважує, що в період 2020-2022 років відсутні докази з боку платника щодо використання об`єкта нерухомого майна в межах саме власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво).

Позивач зауважує, що нерухоме майно використовується позивачем самостійно у межах відповідних «промислових» видів економічної діяльності.

Згідно з підпунктом 14.1.36. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Частинами першою-третьою статті 3 Господарського кодексу України встановлено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17, судова палата в цій справі вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа № 806/2676/17, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформувала новий правовий висновок, відповідно до якого визначено, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Як вже встановлено судом вище, позивач з 10.02.1999 року зареєстрований у статусі фізичної особи-підприємця.

Тож, факт належності позивача до кола суб`єктів господарювання підтверджений належним чином.

При цьому, суд зазначає, що будь-які документально підтверджені відомості про те, що позивач в спірному періоді (2020-2022 рр.) використовував за функціональним призначенням належний об`єкт нерухомого майна в матеріалах судової справи відсутні.

Позивачем не надано жодних первинних документів, які підтверджують його діяльність з виробництва металевих виробів, або як про це зазначає позивач, виробництва металевих дверей та вікон. Суд вважає, що такими документами могли би бути видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, акт прийому-передачі, товарні чеки, оборотно-сальдові відомості тощо. Також, на переконання суду, до таких документів належать, зокрема, але не виключно, документи складського зберігання, договори поставки та/або купівлі-продажу товарів, первинні документи складені на їх виконання, договори поставки та/або продажу сировини та виготовленої позивачем продукції.

З огляду на наведене, суд зазначає, що в ході судового розгляду справи не підтверджено жодними належними й допустимими доказами фактичного використання в 2020-2022 роках позивачем відповідного об`єкта за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010.

Інші доводи та аргументи учасників справи не потребують судової оцінки, оскільки не впливають на правильність вирішення цього судового спору.

За встановлених обставин суд дійшов висновку, що належна позивачу будівля не є об`єктом, який згідно з підпунктом 266.2.2 "є" пункту 266.2. статті 266 Податкового кодексу України не підлягає оподаткуванню податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході судового розгляду справи позивач належними й допустимими доказами не підтвердив обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, та не підтвердив наявності підстав для застосування податкової пільги у вигляді звільнення від оподаткування належного йому об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Отже, контролюючий орган зобов`язаний визначити суму податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що контролюючий орган при прийнятті спірних рішень діяв на підставі, в межах повноважень та в спосіб, чи визначені чинним законодавством, добросовісно та розсудливо, не порушуючи прав та законних інтересів платника податків. Доводи позивача не спростовують правомірності податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу та не дають суду підстав для їх скасування.

Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник