Справа № 200/2134/24
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2024-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2024 року Справа№200/2134/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Молочної І. С., розглянувши в порядку спрощеного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

10 квітня 2024 року ОСОБА_1 , позивач, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 з вимогами (з урахуванням уточнень):

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 грудня 2021 року по 25 березня 2022 року (включно) у частині виплати одноразової грошової допомоги;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 грудня 2021 року по 25 березня 2022 року (включно), виходячи з розміру середньоденної заробітної плати за кожен календарний день такої затримки.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2024 року позовну заяви залишено без руху, позивачу встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

23 квітня 2024 року позивач, з метою виконання вимог ухвали суду від 12 квітня 2024 року, надав до суду заяву щодо усунення недоліків позовної заяви, до якої долучив, зокрема, уточнену позовну заяву. Таким чином, позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, витребувано встановлені судом докази по справі.

09 травня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву та докази по справі, які судом долучено до матеріалів справи.

13 травня 2024 року позивач надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, який судом долучено до матеріалів справи.

Інші заяви та клопотання по розглядаємій справі не надходили.

За приписами частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до положень статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини п`ятої статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Отже відсутні перешкоди для розгляду справи по суті.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 07 березня 2024 року позивач отримав від відповідача грошове забезпечення у розмірі 46340,74 грн. на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у справі №200/13973/21. Крім цього, відповідач виплатив середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за три дні з 26 вересня 2021 року по 29 вересня 2021 року на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/14511/21. Позивач зазначає, що затримка розрахунку при звільненні відбулась з 26 вересня 2021 року до 07 березня 2024 року у розмірі 46340,74 грн.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач у порушення вказаних норм Кодексу законів про працю України не провів з ним розрахунок за затримку розрахунку при звільненні у розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто, за період з 26 вересня 2021 року по 25 березня 2022 року (включно). Так, середній заробіток за затримку відповідачем розрахунку було сплачено: з 26 вересня 2021 року по 29 вересня 2021 року (справа №200/14511/21); з 29 вересня 2021 року по 30 грудня 2021 року (справа №200/2103/22). Тобто, з урахуванням двох рішень суду, період, за який позивач звертається до суду щодо отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, починає перебіг з 31 грудня 2021 року по 25 березня 2022 року.

В установлений судом строк відповідачем надано відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. В обґрунтування доводів ним вказано, що фактично з березня 2022 року Військова частина НОМЕР_1 , як повноцінний прикордонний загін, не функціонував. Відповідно до директиви Адміністрації Державної прикордонної служби України (з грифом «ДСК») з серпня 2022 року розпочалось формування в новому складі Військової частини НОМЕР_1 . Відповідно, в грудні 2022 року, окрім іншого, Військова частина НОМЕР_1 була забезпечена оргтехнікою з можливістю під`єднання в 2023 році до підсистеми «Електронний суд». Дані обставини, в сукупності, не дали змогу Військовій частині НОМЕР_1 повноцінно здійснювати свою діяльність відповідно до вимог Закону України «Про Державну прикордонну службу України», зокрема щодо захисту інтересів в судах, здійснення виконання рішень судів. У зв`язку із чим, затримка виконання рішення суду від 21 грудня 2021 року у справі №200/13973/21 Військовою частиною НОМЕР_1 пов`язана з обставинами непереборної сили, які не залежали від дій чи волі відповідача. Тому, фактично рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у справі №200/13973/21 виконано одразу, як про це стало відомо посадовим особам військової частини.

Разом із цим, відповідач зазначає, що позивач вірно враховує шестимісячне обмеження при розрахунку періоду можливої затримки, проте, ним не враховується або ігнорується всі причини та обставини можливої затримки остаточного розрахунку, які склались після 24 лютого 2022 року, тобто, проігноровано форс-мажорні обставини, які не залежали від дій чи волі відповідача.

Також, відповідач зауважив, що позивач не вказав, які саме належні і беззаперечні докази підтверджують наявність складу правопорушення, які підтверджують порушення строку виплати оспорюваної суми коштів саме з вини відповідача.

Позивач надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій заперечував проти доводів відповідача, наголошував, що відповідачу з 25 вересня 2023 року достеменно було відомо, що рішення у справі №200/13973/21 необхідно виконувати, але кошти на рахунок позивача надійшли лише 07 березня 2024 року, після відкриття відповідного виконавчого провадження. Просив задовольнити позов в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_2 , та має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , яке видано 20 березня 2019 року ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_5 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) з 26 вересня 2018 року по 26 вересня 2021 року, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

26 вересня 2018 року між Начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 укладено контракт Державної прикордонної служби України про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу про проходження військової служби строком на 3 (три) роки, з 26 вересня 2018 року по 25 вересня 2021 року, про що винесено відповідний наказ від 26 вересня 2018 року № 506-ОС.

Наказом начальника НОМЕР_5 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 24 вересня 2021 року № 576-ОС виключено зі списків особового забезпечення старшого сержанта ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 3 категорії першого відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б) за п. 2а» (у зв`язку із закінченням строку контракту), що підтверджено витягом.

Наказано відрахувати з грошового забезпечення за 10 календарних днів відпустки, що використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилась після звільнення військовослужбовця; виплатити грошову компенсацію за 42 дні невикористаної відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2019, 2020,2021 роки; виплатити винагороду за 6 днів вересня 2021 року; гідний виплат (надбавки за особливості проходження служби у розмірі 50 % посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років; премії у розмірі 136 відсотків посадового окладу), належних військовослужбовцю за вересень 2021 року по день виключення зі списків особового складу загону, в повному обсязі.

Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 26 вересня 2021 року.

Відповідно до вказаного наказу вислуга років позивача станом на 26 вересня 2021 року становила: у календарному обчисленні - 08 років 07 місяців 05 днів; у пільговому обчисленні - 06 років 00 місяців 00 днів; всього: 14 років 07 місяців 05 днів.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у справі №200/13973/21, яке набрало законної сили 21 січня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_6 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей».

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей».

Як вбачається з виписки з карткового рахунку ПАТ ПриватБанку ОСОБА_1 , йому зараховано грошові кошти з коментарем заробітна плата, В/Ч НОМЕР_1 - 29 вересня 2021 року у розмірі 26 612,23 грн., 14 790, 61 грн.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що остаточний розрахунок проведено відповідачем 29 вересня 2021 року. Вказане не спростовано відповідачем.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року у справі №200/14511/21, яке набрало законної сили 10 лютого 2022 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 суми коштів 26612 гривень 23 копійки у день звільнення 26.09.2021.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 26.09.2021 29.09.2021, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати за кожний календарний день такої затримки.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2022 року у справі №200/14356/21 заяву представника ОСОБА_1 про відмову від позову та стягнення судового збору задоволено.

Закрито провадження у справі № 200/14356/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 18912,17 грн.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , місце знаходження: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) судовий збір за подання адміністративного позову № 200/14356/21 у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року у справі №200/14778/21, яке набрало законної сили 05 лютого 2024 року відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду, позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 26.09.2018 по 25.09.2021 з урахуванням абзацу четвертого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 і виплат за роботу під час пандемії за період з 28.04.2021 по 01.08.2021.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2018 по 25.09.2021 з урахуванням абзацу четвертого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову доплату до грошового забезпечення, передбачену пунктами 1 і 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2020 року № 375 «Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни», за період з 28.04.2021 по 01.08.2021 пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах, які визначені вказаною Постановою.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд, розглянувши матеріали справи, встановив, що виплата відповідачем на користь позивача суми 18 912,17 грн. за неотримане речове майно була здійснена 30 грудня 2021 року, про що свідчить наявні в матеріалах справи наступні докази: копія з карткового рахунку позивача за 30 грудня 2021 року; витяг з розрахунково-платіжної відомості по нарахуванню та виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно старшого сержанта ОСОБА_1 від 15 травня 2023 року №306; розрахунково-платіжна відомість №316 за грудень 2021 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року у справі №200/2103/22, яке набрало законної сили 27 червня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ), щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2021 по 30.12.2021 року (включно) у частині виплати коштів за неотримане речове майно.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2021 по 30.12.2021 року (включно), виходячи з розміру середньоденної заробітної плати за кожен календарний день такої затримки у сумі 18 910,24 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідно до платіжної інструкції №3932 від 19 червня 2023 року відповідачем нараховано та виплачено позивачу 20 червня 2023 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на виконання рішення суду від 26 травня 2023 року у справі №200/2103/22 у сумі 15222,75 грн., що не заперечується сторонами та не є спірним питанням у цій справі.

29 вересня 2023 року Військова частина НОМЕР_1 листом вих.№14/8017-23-Вих розглянула звернення представника позивача від 09 вересня 2023 року щодо виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у справі №200/13973/21 на користь позивача у добровільному порядку, та повідомила, зокрема, наступне.

«Вказаним рішенням суду позовні вимоги позивача до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та виплати ОСОБА_1 в повному обсязі одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобов`язано Військову частину нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Військовою частиною НОМЕР_1 прийнято рішення щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у відповідності до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року у справі № 200/13973/21.

Виплату вказаних сум коштів буде здійснено після надходження відповідного фінансування у найкоротший термін.».

Відповідно до платіжної інструкції №674 від 11 лютого 2024 року відповідачем нараховано та виплачено позивачу 13 лютого 2024 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на виконання рішення суду від 10 січня 2022 року у справі №200/14511/21 у сумі 911,25 грн., що не заперечується сторонами та не є спірним питанням у цій справі.

26 лютого 2024 року головним державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Тараш Іриною Анатоліївною, розглянуто заяву про примусове виконання виконавчого листа №200/13973/21, виданого 27 червня 2023 року Донецьким окружним адміністративним судом, яким вирішено: «Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей.», та прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №74279509.

Відповідно до платіжної інструкції №1188 від 06 березня 2024 року відповідачем нараховано та виплачено позивачу 07 березня 2024 року одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей», на виконання рішення суду від 21 грудня 2021 року у справі №200/13973/21 у сумі 46390,74 грн., що не заперечується сторонами та не є спірним питанням у цій справі.

Відповідно до платіжної інструкції №2478 від 26 квітня 2024 року відповідачем нараховано та виплачено позивачу 27 квітня 2024 року додаткову виплату на виконання рішення суду від 20 березня 2023 року у справі №200/14778/21 у сумі 8059,65 грн., що не заперечується сторонами та не є спірним питанням у цій справі.

Відповідно до наданої відповідачем довідки від 07 травня 2024 року №453 про розмір грошового забезпечення за два останні календарні місяці перед звільненням ОСОБА_1 сума грошового забезпечення позивача за липень 2021 року складає 11620,14 грн., за серпень 2021 року складає 11774,30 грн., розмір середньоденного грошового забезпечення за червень-липень 2020 року складає 377,33 грн. (23394,44 грн./62 календарні дні).

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо виключення його зі списку особового складу військової частини без проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні, звернувся із цим позовом до суду з вимогами щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 грудня 2021 року по 25 березня 2022 року (включно) в частині виплати одноразової грошової допомоги.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06 липня 1999 року №8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Спір у цій справі стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю (далі КЗпП України), в редакції якої у спірному періоді відбулися зміни на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон №2352-ІХ).

Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу Військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу Військової частини.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу Військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КЗпП України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України №2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

За обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем належних сум при звільненні (одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей»), здійснений відповідачем лише 07 березня 2024 року на виконання рішення суду від 21 грудня 2021 року у справі №200/13973/21, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є період часу з 27 вересня 2021 року (з дня, наступного за датою звільнення) по 06 березня 2024 року.

Верховний Суд сформував усталену практику щодо застосування положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року та від 26 лютого 2020 року у справах №761/9584/15-ц та №821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.

Водночас Верховний Суд у постановах від 29 лютого 2024 року у справі №460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 зауважив, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом №2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Застосовуючи наведений правовий підхід Верховного Суду, суд зазначає, що у цій справі період з 27 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

До цього періоду, у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року по 06 березня 2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14 березня 2024 року у справі №560/6969/23.

Таким чином, в цій справі належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Отже, при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року суд виходить з наступного.

При визначенні розміру середньої заробітної плати застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

Абзацами першим, другим пункту 3 Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

На підставі пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням.

Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки від 07 травня 2024 року №453 про розмір грошового забезпечення за два останні календарні місяці перед звільненням ОСОБА_1 сума грошового забезпечення позивача за липень 2021 року складає 11620,14 грн., за серпень 2021 року складає 11774,30 грн., розмір середньоденного грошового забезпечення за червень-липень 2020 року складає 377,33 грн. (23394,44 грн./62 календарні дні).

Суд звертає увагу, що всі належні працівнику суми, роботодавець повинен виплатити у день його звільнення, в даному випадку це - 26 вересня 2021 року.

Період затримки розрахунку з позивачем починається з 27 вересня 2021 року та закінчується 18 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ), та складає 295 календарних днів.

Розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку становить: 377,33 грн. х 295 днів = 111312,35 грн.

Разом із цим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 23 грудня 2020 року у справі №825/1732/17, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку, суду необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інші обставин справи.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Висновки Верховного Суду обов`язкові для врахування відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.

Таким чином, за алгоритмом, запропонованим у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, сума відшкодування (середнього заробітку) має бути пропорційною (у відсотковому відношенні) частці заборгованості (одноразова грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей») у загальній сумі виплат, які належало виплатити позивачеві при звільненні.

Як встановлено судом в рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року у справі №200/14511/21, остаточний розрахунок з позивачем проведено відповідачем 29 вересня 2021 року, що підтверджується випискою з карткового рахунку ПАТ «ПриватБанк» ОСОБА_1 , йому надійшли грошові кошти з коментарем заробітна плата, В/Ч НОМЕР_1 - 29 вересня 2021 року у розмірі 26612,23 грн., 14790,61 грн., загальна сума виплат 41402,84 грн.

Окрім вищезазначеної суми в розмірі 41402,84 грн., відповідач в день звільнення повинен був сплатити позивачу:

- компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 18912,17 грн. (сума вбачається з ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 27 січня 2022 року у справі №200/14356/21);

- індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2018 по 25.09.2021 і виплат за роботу під час пандемії за період з 28.04.2021 по 01.08.2021 в загальному розмірі 8059,65 грн., які були виплачені позивачу на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року у справі №200/14778/21 відповідно до платіжної інструкції №2478 від 26 квітня 2024 року.

При цьому, відповідачем при звільненні позивача не виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей», в загальному розмірі 46390,74 грн.

Таким чином, відповідач при звільненні повинен був виплатити позивачу 114765,54 грн. (41402,84 грн. + 46390,74 грн.+ 18912,17 грн.+ 8059,65 грн.).

Частка невиплачених позивачу при звільненні сум становить 43,03% (46390,74 грн. х 100% : 114765,54грн.).

Розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 111312,35 грн., отже 43,03% від цієї суми становить 47897, 70 грн.

Таким чином, підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року, з урахуванням пропорційного розрахунку в розмірі 47897, 70 грн.

За період з 19 липня 2022 року по 06 березня 2024 року, відповідно до діючої редакції статті 117 КЗпП України, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку здійснюється не більш, як за шість місяців.

Отже, за вказаний період середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні, визначається наступним чином.

Період шість місяців з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року складає 185 календарних днів.

Розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку становить: 377,33 грн. х 185 днів = 69806,05 грн.

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з 27 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року та з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року) в загальній сумі 117703,75 грн. (47897, 70 грн. + 69806,05 грн.).

Разом із цим, суд не приймає розрахунок середнього заробітку, здійснений позивачем, оскільки він є неправильним та таким, що здійснений всупереч висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Крім того, суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо поважності причин невиконання ним рішення суду від 21 грудня 2021 року у справі №200/13973/21, оскільки такі доводи спростовано встановленими судом обставинами у справі.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи, суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно положень статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 32, 139, 243 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_6 ; рнокпп НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 вересня 2021 року по 06 березня 2024 року, в частині виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей».

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 117703,75 (сто сімнадцять тисяч сімсот три) грн. 75 коп. (з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів).

В задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 26 червня 2024 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду у паперовому вигляді або через електронний кабінет (https://id.court.gov.ua/) у підсистемі «Електронний суд».

У разі застосування судом частини третьої статті 243 КАС України строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.С. Молочна