Справа № 460/3977/24
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2024-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/3977/24 пров. № А/857/10901/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року (постановлену головуючим суддею Гудима Н.С. у м. Рівне) про відмову у відкритті провадження у справі № 460/3977/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду першої інстанції із адміністративним позовом до відповідача визнання протиправними дій щодо ненерахування та невиплати з 01.01.2024 щомісячного підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат, виходячи з розрахункової величини, яку позивач набула на грудень 2023 року (6700 грн х 2) та зобов`язання здійснити нарахування і виплату підвищення до пенсії з 01.01.2024 у розмірі двох мінімальних заробітних плат, виходячи з розрахункової величини 6700 грн.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення, що, в силу приписів статей 382, 383 КАС України, пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що на дату винесення попереднього рішення у справі № 460/9501/23 держава не визначала окремо розрахункову величину мінімальної заробітної плати для виплат за судовими рішеннями, що нині було зроблено Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік», і це є суттєвою відмінністю для заявлення нового предмету позову та стягнення підвищення до пенсії у розмірі (з 01.01.2024 у розмірі 14 200 грн., а з 01.04.2024 -16 000 грн.), а не 3 200 грн. щомісячно, що не могло бути заявлено у попередній позовній заяві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а, наголосила, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Аналогічну позицію Верховний Суд підтвердив у постановах від 8 листопада 2021 р. у справі № 580/492/21 та від 09.12.2021 справі № 280/4257/20. У поточному 2024 році відбулася зміна в Законі України «Про державний бюджет на 2024 рік», а саме ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік» (далі - Закон № 3460-ІХ) виокремлює дві різні мінімальні заробітні плати на поточний рік, зокрема: перша з 01.01.2024, -7100 грн., з 1 квітня поточного року, - 8 000 грн. Друга з 1 січня на поточний 2024 рік визначена величина мінімальної заробітної плати для обчислення виплат по судовим рішенням, нарівні,- 1600 грн.. Предмет спору у справі № 460/3193/24 та у справі № 460/32568/22 не є аналогічними, а позовні вимоги не є тотожними, оскільки у позовні вимоги заявлені за різні періоди. Наголошує, що застосування для громадян пенсіонерів, які проживають у забрудненій зоні внаслідок аварії на ЧАЕС підвищення до пенсії за рішеннями суду, має ознаки обмеження у рівності прав громадян за ознаками місця проживання, що суперечить і ч. 2 ст. 24 Конституції України, адже одні пенсіонери з аналогічними обставинами, зокрема односельці, отримують підвищення до пенсії, а їй відмовлено, що є дискримінацією та дискредитацією. Заявлений позов стосується виплат підвищення до пенсії не за рішенням суду, а за законом відповідно ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» тобто, вона набула і має право на підвищення до пенсії за законом.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу подану на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 у справі №460/9501/23 позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити з 14.10.2022 нарахування та виплату ОСОБА_1 доплати до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік та з урахуванням змін розміру мінімальної заробітної плати протягом відповідного року), до зміни законодавства або зміни правового статусу позивача. Рішення суду набрало законної сили 13.06.2023.

Отже, як зазначив суду першої інстанції, що спір щодо права позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», вирішено судом і відповідне судове рішення набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню.

Водночас, як свідчать долучені до позову матеріали, листом від 10.03.2024 ГУ ПФУ в Рівненській області повідомило позивача, що на виконання рішення суду від 12.05.2023 проведено відповідний перерахунок пенсії позивача. Зазначено, що у листопаді та грудні 2023 року пенсія позивачу нараховувалася та виплачувалася з урахуванням підвищення, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік (6700 грн х 2). З 01.01.2024 розмір пенсії позивача становить 4127,03 грн , у т.ч.підвищення до пенсії у розмірі 3200 грн (1600 х 2), встановлене на виконання рішення суду та з урахуванням вимог ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

Таким чином, зі змісту позову слідує, що фактично позивач оскаржує дії відповідача щодо виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 у справі №460/9501/23, а підставою звернення до суду з даним позовом стало неналежне, на думку позивача, виконання відповідачем судового рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Положеннями ст. 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.

Приписами ч. 1 ст. 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Таким чином нормами процесуального закону встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для зобов`язання відповідача належним чином виконати рішення суду.

Вказані правові норми мають на меті забезпечити належне виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції вказав, що за своєю суттю даний спір виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем, на думку позивача рішення Рівненського окружного адміністративного суду в справі № 460/9501/23, зокрема, щодо нарахування підвищення до пенсії згідно ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у меншому розмірі, ніж передбачено законодавством.

Відтак, той факт, що позивач вважає суму підвищення до пенсії меншою, ніж це передбачено законодавством не свідчить про те, що між даними сторонами виник новий публічно-правовий спір.

У позовній заяві позивач наголошує, що в листі відповідача зазначається, що з березня місяця 2024 року розпочав нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії виходячи з величини мінімальної заробітної плати для обчислення виплати по судовим рішенням на рівні - 1600 грн.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що заявлені позовні вимоги спрямовані фактично на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду в справі № 460/9501/23, оскільки крім дати та зазначенням суми, які змінилися вони викладені щодо нарахування та виплату підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі двох мінімальних заробітних плат без обмеження в часовому проміжку.

Таким чином, предметом спору у вказаних вище позовах є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити доплату до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат згідно зі ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відтак, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що спір у справі, що розглядається, охоплює предмет спору у справі №460/9501/23, у якому постановлено рішення, яке набрало законної сили.

Колегія суддів вважає також за доцільне зазначити, що при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою, або при виділенні з позову, який вже заявлено частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 9901/433/18.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

При розгляді позовних вимог стосовно невиконання окремого судового рішення в іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконання судового рішення являє собою завершальну стадію судового провадження.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а та від 06.02.2019 у справі № 816/2016/17, а також Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 580/3376/20, від 27.04.2021 у справі № 460/418/20, від 28.05.2021 у справі № 540/942/20, від 02.12.2021 у справі № 808/1156/18.

Колегія суддів вважає, хоча позивач у цій справі обрала спосіб захисту шляхом подання позову про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії за законом, як непрацюючому пенсіонеру, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (з 01.01.2024 у розмірі 14200,00 грн, з 01.04.2024 у розмірі 16000,00 грн) відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01.01.2024, проте спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення, що в силу вже згаданих приписів статей 382, 383 КАС України, пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відтак, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 522/10140/17 та від 21.11.2019 у справі № 802/1933/18-а.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що доводи позивача про те, що на дату винесення попереднього рішення у справі № 460/32568/22 держава не визначала окремо розрахункову величину мінімальної заробітної плати для виплат за судовими рішеннями, що нині було зроблено Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік», і це є суттєвою відмінністю для заявлення нового предмету позову та стягнення підвищення до пенсії у розмірі (з 01.01.2024 року у розмірі 14 200 грн., а з 01.04.2024 року -16 000 грн.), а не 3 200 грн. щомісячно, що не могло бути заявлено у попередній позовній заяві є самостійним предметом судового провадження є необґрунтованими.

Колегія суддів приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС підстави для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, а судом першої інстанції дотримано норм процесуального законодавства та вірно встановлено обставини, які мають значення для прийняття ухвали щодо відмови у відкритті провадження у справі, а тому немає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 30.03.2021 по справі № 580/3376/20, яка в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Посилання заявника на висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а, від 08.11.2021 у справі № 580/492/21 та від 09.12.2021 справі № 280/4257/20 є необґрунтованими, оскільки не є подібними до обставин справи, про перегляд якої подано апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги про наявність дискримінації із іншими односельцями є не підтвердженими матеріалами справи та будь якими доказами.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі № 460/3977/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок, строки та підстави подання касаційної скарги на рішення суду апеляційної інстанції визначено ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар