Справа № 260/10649/23
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/10649/23 пров. № А/857/10733/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

за участі секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,

представника позивача: Шаранич С.С.,

представника відповідача: не з`явився,

представник третьої особи: Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України Білоус В.Р.,

представник третьої особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області : не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у справі № 260/10649/23 за адміністративним позовом Громадянина ОСОБА_1 до Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, третя особа: Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправним та скасування рішення,-

суддя в 1-й інстанції Плеханова З.Б.,

час ухвалення рішення 10 год. 35 хв.,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 05.04.2024,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі також позивач) через свого представника звернувся до суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі також відповідач), третя особа: Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі також Департамент) та просив визнати протиправним та скасувати Рішення Управління міграційного контролю, протидії нелегальної міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 07.07.2022 року «Про заборону в`їзду в Україну громадянину ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Афганістану. Однак, вже довгий час гр. ОСОБА_2 на законних підставах проживає на території України, а саме - у Закарпатській області, та має посвідчення біженця: серія НОМЕР_1 , видане Державною міграційною службою України, яке підтверджує факт надання такому громадянину в Україні статусу біженця.

У червні 2023 року ОСОБА_2 , звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про продовження останньому строку дії посвідчення біженця. Працівниками Головного управління ДМС Закарпатської області було повідомлено, що громадянину ОСОБА_2 є наразі неможливо продовжити строк дії посвідчення, оскільки в такого наявна заборона в`їзду на території України.

Також зазначає, що у вересні 2023 року при перетині державного кордону України Позивачу уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону було повідомлено, що «щодо позивача є рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну, строком на 3 (три роки)».

З метою з`ясування підстав заборони в`їзду Позивачу в Україну, строком на 3 (три роки) та за перенаправленням ДМС України до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області надіслано адвокатський запит. У наданій відповіді зазначено, що підставою прийняття «Рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » стало подання від Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 07.06.2022 вих. №4303/55/01-2022 «Про розгляд питання щодо прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки» відносно ОСОБА_2 .

Так у даному поданні Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, що стало підставою для винесення спірного рішення про заборону в`їзду в Україну громадянина ОСОБА_1 10.01.1972 року вказано, що позивач становить загрозу інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. Тому керуючись інструкцією «Про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства», затвердженої Наказом МВС від №17.12.2013 №1235 та п.1,2 ч.1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято «Рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину Афганістану Мусазай ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме - заборона в`їзду Позивачу в Україну строком на 3 (три) роки.

Вважає, що Рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняте Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, є безпідставним, необґрунтованим, протиправним та таким, що не відповідає критеріям демократичної держави.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано Рішення Управління міграційного контролю, протидії нелегальної міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 07.07.2022 року «Про заборону в`їзду в Україну громадянину ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу. Вважає, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 у справі № 260/10649/23 ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст. ст. 6, 77, 90, 242 КАС України) та без врахування всіх обставин, що мали значення для правильного вирішення справи.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов до необґрунтованих висновків про те, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення діяв не у відповідності до вимог законодавства. Звертає увагу на те, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області діючи на підставі пп. 1, 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011 (далі також Закону), отриманої інформації, викладеної у поданні ДСР НП України правомірно прийнято рішення від 07.07.2022 про заборону в`їзду позивачу на територію України строком на 3 (три) роки.

Також вважає хибним твердження позивача про те, що заборона в`їзду в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку має застосовуватись лише, якщо відповідна особа є підозрюваною, обвинуваченою або винною у здійсненні виключно кримінального правопорушення. Зокрема зазначає, що інформація викладена у подані ДCР НП України є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду позивачу на територію України на підставі пп. 1, 2 ч. 1 ст.13 Закону.

Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 у справі № 260/10649/23 та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Третьою особою Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України подано відзив на апеляційну скаргу у якому Департамент зазначає, що подана апеляційна скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Зокрема просить суд врахувати, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (пункт 3 Інструкції № 1235). Відповідно до підпункту «б» пункту 4 Інструкції № 1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами, зокрема, за ініціативою: підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності. Згідно з підпунктами 1, 2 частини першої статті 13 Закону № 3773-VI в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Наголошує, що підставою для направлення Департаментом до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області подання від 07.06.2022 № 4303/55/01-2022 про встановлення позивачу заборони в`їзду на територію України, яке ґрунтувалось на матеріалах проведення оперативних заходів, доступ до яких обмежений, послугувало те, що відповідно до наявної у Департамента оперативної інформації, встановлено громадянина Ісламського Емірату Афганістан ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прибув в Україну з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організацію масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності, та направлені на повалення державного ладу України. Крім того, з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, у ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено, що громадянин ОСОБА_5 , має намір прибути до західних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з Російської Федерації та близьких їм осіб, планує створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій.

Таким чином, вказане може призвести до чисельних порушень громадського порядку та дестабілізацію в середині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб які тимчасово чи постійно проживають в Україні.

Водночас звертає увагу суду апеляційної інстанції, що відповідно до абзаців 2, 3 частини другої статті 22 Закону № 3773-VI виїзд з України іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, якщо йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або кримінальна справа розглядається судом - до закінчення кримінального провадження; його засуджено за вчинення кримінального правопорушення - до відбування покарання або звільнення від покарання. Тобто, у разі якщо б громадянин Ісламського Емірату Афганістан ОСОБА_2 був засуджений або йому оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, то Департамент не мав б законних підстав направляти до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області подання від 07.06.2022 № 4303/55/01-2022 про встановлення позивачу заборони в`їзду на територію України, а ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не мало б законних підстав приймати рішення про заборону громадянину ОСОБА_5 в`їзду на територію України,

Відтак, на думку Департаменту, висновок суду першої інстанцій у цій справі, що оскільки позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, підозра не повідомлена, не знятої чи не погашеної судимості немає та у розшуку він не перебуває, то відсутні підстави приймати рішення про заборону йому в`їзду на територію України є хибним, необґрунтованим та таким, що не відповідає ні обставинам справи, ні положенням Закону № 3773-VI.

Просить апеляційний суд скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 у справі № 260/10649/23 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача до суду подав письмові пояснення, у яких зокрема зазначає, що позивач ознайомившись із апеляційною скаргою Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та з відзивом Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у справі №260/10649/23 вважає, що апеляційна скарга є необґрунтовано, не спростовує покладені в основу рішення першої інстанції доводи.

Вважає, що Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, при прийнятті спірного рішення, керувалося інформацією, наданою Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України, яка не відповідає дійсним обставинам справи та у наданій інформації відсутні дані, які б надали підтвердження щодо законного винесення подання від 07.06.2022 № 4303/55/01- 2022. Посилання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд, вважає недоречним. Також вважає, що ані відповідачем, ані третьою особою не надано належних доказів, що дії позивача загрожують національній безпеці України та громадському порядку, які можуть призвести до підриву державності та направлені на повалення державного ладу України.

Окрім цього, звертає увагу суду на те, що спірне рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України не містить конкретних фактів, що громадянин ОСОБА_5 може бути причетний до вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, а посилання апелянта на те, що Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не може піддавати сумніву інформацію отриману від правоохоронних органів, зокрема Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України є необґрунтованим.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу 07.10.1996 надано статус біженця на підставі наказу відділу міграції Київської міської державної адміністрації від року № 549 та видано посвідчення біженця.

У письмовому висновку до Наказу № 549 зазначено наступне:

- ОСОБА_2 приїхав в Україну через переслідування на батьківщині. Заявник також повідомив, що коли до влади прийшли таліби, його сім`ю почали переслідувати за те, що його батько був офіцером афганської армії. Зважаючи на такі обставини (політичні переслідування) заявник був змушений залишити свою батьківщину і переїхати в Україну.

-Виходячи з вищевикладеного, заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою насильства та переслідувань при поверненні додому згідно ст. 1 Закону України «Про біженців» - надати статус біженця.

У подальшому позивач звертався із заявами для продовження строку дії посвідчення біженця у встановлені строки.

30 січня 2008 року, на підставі заяви анкети та посвідчення біженця - позивачу оформлено та видано проїзний документ біженця для виїзду за кордон, строком дії до 30.01.2009 року, який позивач, щороку продовжував.

Згідно з Висновком від 06.06.2019 року про перереєстрацію біженця та видачу посвідчення біженця громадянина ОСОБА_1 , вирішено за доцільне здійснити перереєстрацію біженця ОСОБА_2 та видати нове посвідчення біженця строком дії до 07.10.2023, у зв`язку із втратою посвідчення біженця серії НОМЕР_2 . Посвідчення біженця серії НОМЕР_2 та проїзний документ серії НОМЕР_3 визнати недійсним (підстава: довідка Голосіївського УП ГУНП у м. Києві від 22.05.2019 № ЄО-31849 та від 25.05.2019 № ЄО-32663).

На підставі Наказу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 06.06.2019 року №287 «Про перереєстрацію біженця громадянина ОСОБА_1 » на підставі висновку головного спеціаліста сектору обліку та документування осіб, які отримали захист в Україні Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ОСОБА_6 та матеріалів особової справи № 233-0/96 громадянина Афганістану ОСОБА_2 , керуючись Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, на виконання Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та зважаючи на те, що існують умови, на підставі яких його було визнано біженцем:

1. Визнати недійсним посвідчення біженця серії НОМЕР_2 , у зв`язку із втратою (підстава: довідка Голосіївського УП ГУНП у м. Києві від 22.05.2019 №СО-31849).

2. Визнати недійсним проїзний документ біженця для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 , у зв`язку із втратою (підстава: довідка Голосіївського УП ГУНП у м. Києві від 25.05.2019 № ЄО-32663).

3. Видати нове посвідчення біженця громадянину ОСОБА_1 строком дії до 07.10.2023.

4. Перереєструвати біженця громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до записів у посвідченнях біженця позивач був зареєстрований в місті Києві.

06.10.2020 року позивач зареєстрував своє місце проживання в АДРЕСА_1 .

05 січня 2021 року ОСОБА_2 звернувся на начальника Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області з проханням переведення його особової справи до ГУ ДМС у Закарпатській області у звязку із зміною місця проживання.

Згідно Наказу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 10.03.2021 року №83 «Про зняття з обліку особової справи», знято з обліку в Центральному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби у м. Києві ті Київській області особову справу № 233-0/96 визнаного біженця, громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підстава зазначена: лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС від 09.03.2021 № 8.5/806-21

Наказом ГУ ДМС у Закарпатській області від 09.04.2021 р. № 31 «Про взяття на облік особової справи» у зв`язку із зміною місця проживання громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з Київської на Закарпатську область, погодження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України №8.5/806-21 від 09.03.2021 та наказ ЦМУ ДМС України у м.Києві та Київській області №83 від 10.03.2021, взято на облік в Головному управлінні Державної міграційної служби України в Закарпатській області особову справу №233-0/96 визнаного біженцем громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підстава: наказ ЦМУ ДМС України у м.Києві та Київській області №83 від 10.03.2021 та погодження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України №8.5/806-21 від 09.03.2021.

17.07.2021 позивача документовано новим проїзним документом серії ТО №003973 строком дії до 07.10.2023 року.

08.09.2021 року ОСОБА_2 звернувся до начальника ГУ ДМС у Закарпатській області із заявою про надання довідки на підтвердження факту визнання біженцем в Україні для подачі документів на прийняття до громадянства України.

09.09.2021 року вищевказана була сформована ГУ ДМС у Закарпатській області.

06 липня 2023 року громадянин ОСОБА_1 звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про вжиття заходів щодо зняття обмежень щодо в`їзду на території України з метою подальшого продовження строку дії посвідчення біженця, в якій зазначив, що у червні 2023 року він звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про продовження останньому строку дії посвідчення біженця, в якій вказав, що працівниками Головного управління ДМС Закарпатської області було повідомлено, що громадянину ОСОБА_2 є наразі неможливо продовжити строк дії посвідчення, оскільки в такого наявна заборона в`їзду на території України.

06 липня 2023 року позивач надіслав запит до вищевказаного уповноваженого органу про надання підтверджуючих документів щодо обмеження його на в`їзд на територію України.

24 липня 2023 року ДМС України на запит позивача надано відповідь, в якій констатовано, що за даними Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами (ЄІАС УМП) установлено, що 07.07.2022 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), у відповідності до Інструкції «Про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про «заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства», затвердженої Наказом МВС від 17.12.2013 № 1235 зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11 січня 2014 року за № 25/24802, та частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки громадянинові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Для отримання рішення йому необхідно звернутися безпосередньо до Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області.

З метою з`ясування вищезгаданої інформації, адвокатом Шаранич С.С., який діяв в інтересах громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ), на підставі договору про надання правничої допомоги від 18.07.2023 року надіслано адвокатський запит до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області надіслано адвокатський запит.

05 вересня 2023 року від Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (надалі - Відповідач) надійшла відповідь №8010/8.5-32367/80.4-23 від 05.09.2023.

У даній відповіді зазначено, що підставою прийняття «Рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » стало подання від Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 07.06.2022 вих. №4303/55/01-2022 «Про розгляд питання щодо прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки» відносно ОСОБА_2

07 липня 2022 року начальником Управління міграційного контролю, протидії нелегальної міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято Рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину Афганістану Мусазай ОСОБА_3 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме - заборона в`їзду ОСОБА_2 в Україну строком на 3 (три) роки на підставі подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 07.06.2022 вих. №4303/55/01-2022 «Про розгляд питання щодо прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки».

Позивач вважаючи, що рішення про заборону в`їзду в Україну є незаконним, через свого представника звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що відповідач всупереч нормам законодавства без вирішення питання щодо наявності підстав для видворення/повернення виніс рішення про заборону в`їзду. Суд зазначив, що оскаржуване рішення було прийнято відповідачем у зв`язку із отримання від органів Національної поліції подання про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки, що стосувалось позивача, однак, в ході судового розгляду справи, покладені в основу оскаржуваного рішення обставини та описані загрози про те, що дії позивача загрожують національній безпеці України та громадському порядку, які можуть призвести до підриву державності та направленні на повалення державного ладу України, на думку суду не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом даного спору, оскільки на підтвердження існування обставин та фактів, з якими відповідач пов`язує такий висновок, не надано суду жодного доказу.

Також суд першої інстанції вважав, що у відповідача не було повноважень приймати рішення відносно позивача, оскільки такий зареєстрований у Закарпатській області та його особа справа біженця передана до ГУ ДМС в Закарпатській області, а відповідно до п.1ч.3 Положення про Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області , затв. Наказом ДМСУ № 161 від 08.10.2018 року основним його завданням , є зокрема: реалізація державної політики у сферах міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших категорій мігрантів на території м. Києва та Київської області.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення не відповідає всім критеріям, які визначені ч.2 ст.2 КАС України, в оскаржуваному рішенні відповідача не зазначено фактичних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні. Відповідач не надав суду будь-яких підтверджень того, що позивач може бути причетний до вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні. Станом на момент винесення оскаржуваного рішення від 07.07.2022 року про заборону в`їзду громадянину ОСОБА_1 на територію України терміном на 3 роки, так і станом на час судового розгляду позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, підозра не повідомлена, не знятої чи не погашеної судимості немає та у розшуку він не перебуває, що не спростовано жодними доказами ні Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, ні Державною міграційною службою України.

Враховуючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів з такими не погоджується та зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

В силу частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з частиною першою статті 64 Основного Закону конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Водночас частиною другою цієї ж статті Конституції України визначено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Перелік підстав для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну передбачений в частині першій статті 13 Закону № 3773-VI, в якій вказано, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

В силу частини третьої статті 13 Закону № 3773-VI рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Відповідно до п. п. 6, 9, 19 ст. 1, п. 5 ст. 3, ч. 1, 2 ст. 12, ч. 4 ст. 18 Закону України «Про національну безпеку України» загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Стратегія національної безпеки України - документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки.

Загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Сектор безпеки і оборони України складається з чотирьох взаємопов`язаних складових: сили безпеки; сили оборони; оборонно-промисловий комплекс; громадяни та громадські об`єднання, які добровільно беруть участь у забезпеченні національної безпеки. Функції та повноваження складових сектору безпеки і оборони визначаються законодавством України.

До складу сектору безпеки і оборони входять: Міністерство оборони України, Збройні Сили України, Державна спеціальна служба транспорту, Міністерство внутрішніх справ України, Національна гвардія України, Національна поліція України, Державна прикордонна служба України, Державна міграційна служба України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Служба безпеки України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Служба судової охорони, Управління державної охорони України, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, Апарат Ради національної безпеки і оборони України, розвідувальні органи України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну військово-промислову політику.

Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує громадську безпеку і порядок, охорону прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидію злочинності, а також надає визначені законом послуги з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до ст. 2, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про національну поліцію», завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності.

Поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення.

Указом Президента України від 14.09.2020 року №329/2020 введено в Стратегію національної безпеки України, відповідно до п. 19 якої Спеціальні служби іноземних держав, насамперед російської федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу.

Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, перебування яких на території України не дозволяється, регулюється «Інструкцією про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства», затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 №1235, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.01.2014 за №25/24802 (далі - Інструкція № 1235).

Відповідно до пункту 3 Інструкції, рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Пунктом 4 Інструкції № 1235 передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Згідно із пунктом 5 Інструкції № 1235 після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян російської федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Пунктом 6 Інструкції № 1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який не одноразово був продовжений.

Воєнний стан згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що наявність інформації про дії іноземця або особи без громадянства, які загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, є правовою підставою для прийняття рішення про заборону іноземцю в`їзду в Україну на визначений відповідним органом термін.

Непред`явлення іноземцю обвинувачення у вчиненні правопорушень не створюють обставини, що перешкоджають у прийнятті рішення про заборону у в`їзді в Україну.

Необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.

Отже, оперативна інформація органу кримінальної поліції про наміри іноземця щодо порушення громадського порядку та дестабілізації всередині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово або постійно проживають в Україні, є достатньою підставою для прийняття територіальним органом міграційної служби рішення про заборону іноземцю на в`їзд в Україну.

Системний аналіз викладених законодавчих положень надає підстави стверджувати, що Державна міграційна служба України та її територіальні органи приймають рішення про заборону в`їзду в Україну особі у зазначених в частині першій статті 13 Закону № 3773-VI випадках з власної ініціативи та (або) на підставі мотивованого звернення (довідки, рапорту), органу та підрозділу, визначеного у пункті 4 Інструкції № 1235.

У справі, що розглядається, рішення про заборону в`їзду позивача в Україну та доручення про відповідну заборону в`їзду в Україну строком на три роки прийнято Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на підставі інформації від Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 07.06.2022 вих. №4303/55/01-2022 «Про розгляд питання щодо прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки» відносно ОСОБА_2 ..

Так, у вказаному поданні Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України зазначено наступну інформацію:

У відповідності до пункту 1 статті 1, пунктів 1-3 статті 2, підпунктів 1,2 пункту 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України та відповідно до Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням Кабінету міністрів України від 16 вересня 2020 року №1126-р, в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави, результатами реалізації отриманої оперативної інформації встановлено громадянина Ісламського Емірату Афганістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прибув в Україну з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організацію масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності, та направлені на повалення державного ладу України.

Крім того, з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, у ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено, що громадянин Ісламського Емірату Афганістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має намір прибути до західних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з російської федерації та близьких їм осіб, планує створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій. Таким чином вказане може призвести до чисельних порушень громадського порядку та дестабілізацію в середині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб які тимчасово чи постійно проживають в Україні.

Разом з тим, громадянин ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 10 березня 2022 року не перебував в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що громадянин Ісламського ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 становить загрозу інтересам національної безпеки або охороні громадського порядку, а також i охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб що проживають в Україні, керуючись Інструкцією «Про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особами без громадянства», затвердженої Наказом МВС № 1235 від 17.12.2013 та відповідно до вимог п.1,2 ч.1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» клопочимо про заборону в`їзду в Україну громадянину Ісламського Емірату Афганістан ОСОБА_2 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 строком на 3 (три) роки.

Відтак, зі змісту оскаржуваного рішення про заборону в`їзду в Україну висновується, що останнє прийняте на підставі частини першої статті 13 Закон № 3773-VI, тобто в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених вище правових норм свідчить, що рішення про заборону в`їзду в Україну приймається на підставі обґрунтованого звернення уповноваженого органу.

У цій справі, що розглядається, з відповідним зверненням до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернувся Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України.

За змістом статті 12 Закону України «Про національну безпеку України» до складу сектору безпеки і оборони (діяльність якого спрямована на захист національних інтересів України), зокрема, належать Міністерство внутрішніх справ України, Національна поліція України, Державна міграційна служба України.

Частиною четвертою статті 18 Закону України «Про національну безпеку України» передбачено, що Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує громадську безпеку і порядок, охорону прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидію злочинності та надає визначені законом послуги з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин чи внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Згідно з положеннями частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань:

здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень;

виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення, вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень;

припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення;

вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю і здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення та інші повноваження, встановленні цим законом.

Слід звернути увагу на приписи статті 64 Основного Закону, яка передбачає можливість встановлювати окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень в умовах воєнного або надзвичайного стану.

При цьому існує чіткий перелік статей Конституції, обмеження прав і свобод передбачений у яких, не можуть бути встановлені. Так, з-поміж інших, відсутня стаття 26 Основного Закону, що передбачає рівність прав і свобод іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на рівні тих самих прав і свобод громадян України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який не одноразово був продовжений.

Отже, з огляду на викладені вище норми у їх сукупності, необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або ж охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має, зокрема, і превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень закону особами, яким заборонено в`їзд.

Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України (його територіальні підрозділи) наділені компетенцією щодо надання оцінки наявності в діях відповідного суб`єкта загроз (наявних чи потенційних) національним інтересам та національній безпеці України, а також захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, та відповідно вживати за результатами такої оцінки відповідні дії, спрямовані на попередження таких загроз, їх локалізацію та усунення. В самому зверненні відповідача вказано, що інформацію отримано за результатами реалізації отриманої оперативної інформації, що також відповідає цілям і завданням даного органу.

Колегія суддів вважає помилковими та необґрунтованими висновки суду першої інстанції, що матеріали справи не містять жодних доказів, на підставі яких документів Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України зроблено висновок про наявність підстав для заборони в`їзду в Україну, а відповідачем не надано доказів та в оскаржуваному рішенні не зазначено фактичних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Колегія суддів вважає, що відомості та інформація, які отримані або утворені Департаментом у процесі здійснення оперативно-розшукової діяльності є з обмеженим доступом та не підлягають передачі і розголошенню, відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Також колегія суддів окремо обумовлює ту обставину, що інформація щодо позивача, яка стала підставою для скерування Департаментом подання отримана в результаті оперативно-розшукової діяльності.

У контексті обставин цієї справи та з урахуванням дії воєнного стану в України, жодним нормативно-правовим актом не передбачено повноважень Державної міграційної служби України щодо здійснення перевірки інформації, наданої уповноваженим органом, адже така інформація з урахуванням військової агресії рф проти України сприймається як достовірна.

Окрім того, колегія суддів враховує, що оскільки необхідність заборони в`їзду позивача визначена компетентним органом, тому у відповідача були відсутні обґрунтовані сумніви у його недостовірності, та підстави для перевірки інформації, яка надійшла від правоохоронних органів, в тому числі ініціювати проведення спільних перевірок, відсутні.

Колегія суддів вважає, що позивачем фактично не зазначено в чому протиправність дій відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення, а його протиправність зводиться за твердженнями позивача до необґрунтованості подання та відсутності доказів на підтвердження інформації, викладеної в ньому.

Разом з цим, позивач не оскаржує дії Національної поліції, не зазначає про оскарження подання, наявність відповідних звернень до органів МВС щодо безпідставності викладення в поданні інформації стосовно позивача.

Крім того, суд також зазначає, що оскільки на території України з 24.02.2022 триває військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, тому здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим, таким, у якому існує нагальна потреба та, що відповідає легітимній меті його здійснення - ефективного реагування держави на загрози її безпеці.

Також варто зауважити, що допустимість обмеження свободи пересування, вільного вибору місця проживання в межах держави та права вільно залишати територію країни визнається і міжнародним правом. Зокрема, стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року закріплює правило, за яким здійснення права на свободу пересування і свободу вибору місця проживання, вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, не може зазнавати жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Конституційний Суд України у Рішенні від 14 листопада 2001 року № 15-рп/2001 наголосив, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, а не іншими нормативними актами. Однак закону, який би комплексно регулював реалізацію встановлених статтею 33 Конституції України прав і свобод, на момент розгляду справи не прийнято.

Такого закону, який би комплексно регулював реалізацію встановлених статтею 33 Конституції України прав і свобод, законодавцем не прийнято і станом на сьогоднішній день. Питання реалізації цих прав і свобод унормовані у національному правопорядку рядом окремих законів.

Так, відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1382-IV).

Статтею 2 Закону № 1382 визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Визначення свободи пересування міститься у статті 3 Закону № 1382 так означає право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Пунктом 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 (далі - Указ № 64/2022) постановлено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу № 64/2022 передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Суд вважає, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави Україна, і, обґрунтовуючи застосування такого права певними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв в межах наданих повноважень.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява № 31183/13) від 12.01.17, необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006 року, п. 121).

Україна як держава зобов`язана забезпечити взяті на себе зобов`язання щодо запровадження обмежень на в`їзд іноземців на її територію виключно з тих підстав і в тому порядку, які передбачені законодавством України.

Також суд враховує й позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до частини 1, 2 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд враховуючи першочерговий пріоритет публічного інтересу, обумовлений безпрецедентним масштабом загрози для суверенітету та незалежності України, доходить висновку, що Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області при ухваленні рішення від 07 липня 2022 року про заборону в`їзду в Україну громадянину Афганістану Мусазай ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 діяло в межах повноважень і з дотриманням чинного законодавства, у спосіб, що узгоджується з визначеним у Законі № 3773-VI та Інструкції № 1235. Рішення є співмірним із застосованим до позивача обмеженням та не є свавільним.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, та те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню та прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у справі № 260/10649/23 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог Громадянина ОСОБА_1 до Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, третя особа: Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 26.06.24