Справа № 752/2212/24
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2024-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 752/2212/24 Головуючий у І інстанції - Кордюкова Ж.І.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі: Руденко Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та закриття справи про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИЛА:

18 січня 2024 року ОСОБА_1 через представника - адвоката Сафронова Юрія Івановича звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті серії АА №00008035 від 28 квітня 2023 року по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн та закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до Голосіївського районного суду міста Києва.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що представник Позивача дійсно копію оскаржуваної Постанови отримав 10.01.2024 разом з відповіддю ДВС та копією постанови про відкриття виконавчого провадження № 72796367 від 18.09.2023, з якої вбачається, що стягнення проводиться на підставі постанови Державної служби України з безпеки на транспорті серії АА №00008035 від 28.04.2023 про стягнення з Позивача 17000 грн.

Представник Позивача зазначив, що оскільки копію оскаржуваної постанови він отримав 10.01.2024, то передбачений законом десятиденний термін для подання цієї позовної заяви не сплинув.

Відзиву Відповідача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Залишаючи без розгляду адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Позивач отримав копію оскаржуваної постанови 09.05.2023, то мав право звернутись до суду з позовом про її оскарження в строк до 19.05.2023, включно. Позов подано 18.01.2024, тобто з пропуском встановленого строку.

Наведені представником Позивача доводи, щодо того, що Позивачу стало відомо про оскаржувану постанову лише в січні 2024 року, Відповідач спростував, надавши суду беззаперечні докази на підтвердження протилежного.

Доводи, викладені в позові, не спростовують висновків суду про пропуск Позивачем строку про звернення до суду без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на таке.

Частинами 3 та 4 статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Отже, право звернення до суду є невід`ємним особистим правом особи, чи правом суб`єкта владних повноважень, яке реалізовується в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи до суду з позовом.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Разом з тим, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду, процесуальної форми та порядку звернення.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС певних процесуальних дій.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними.

Так, відповідно до правових висновків Європейського суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі " Перетяка та Шереметьєв проти України").

Керуючись практикою ЄСПЛ, необхідно зауважити, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосудця та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення ЄСПЛ у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Креуз проти Польщі". У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Тобто, інститут строків в адміністративному судочинстві сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

У контексті забезпечення реалізації права на звернення до суду за захистом своїх прав та вирішення питання поновлення строків на таке звернення у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика, відповідно до якої поновлення строків може бути виправданим, якщо пропуск строку є поважний, об`єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника.

Статтею 286 КАС України визначено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що предметом спору у даній адміністративній справі є визнання протиправною та скасування постанови Державної служби України з безпеки на транспорті серії АА № 00008035 від 28 квітня 2023 року по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн та закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення.

Вказана постанова була невідкладно направлена Позивачу.

09.05.2023 ОСОБА_1 особисто отримав лист з копією постанови від 28.04.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 108).

Представник Позивача в апеляційній скарзі не визнає, що саме Позивачем 09.05.2023 було отримано рекомендоване поштове відправлення, оскільки у зворотному повідомленні про вручення такого відправлення не міститься його особистого підпису, а лише зазначено прізвище та ініціали Позивача.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що належних і допустимих доказів того, що напис « ОСОБА_1 » у графі «вручено особисто» вчинено не самим Позивачем, - останнім не надано.

Крім того, як зазначено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 639/4278/16-а, перевірка документів, що посвідчують особу адресата (фізичну особу), особу, яка одержує поштове відправлення замість такого адресата, родинні зв`язки з адресатом, а також належне оформлення повідомлення про вручення поштового відправлення покладено на працівників поштового зв`язку.

Добросовісне виконання працівниками «Укрпошти» своїх службових обов`язків у даному випадку презюмується, а в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази протилежного (зокрема квитки про виїзд з території міста чи країни або інші докази, які свідчать про відсутність отримувача за адресою, вказаною в повідомленні про вручення поштового повідомлення).

Таким чином, наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення Позивачу є достовірним доказом отримання ним постанови Державної служби України з безпеки на транспорті від 28 квітня 2023 року серії АА № 00008035 саме 09 травня 2023 року.

Представником Позивача в апеляційній скарзі також наголошено, що йому не було надано можливості скористатися правом подати заяву про поновлення строку звернення до суду, у якій вказати причини такого пропуску.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що про поважність пропуску строку звернення до представником Позивача зазначено в позовній заяві, які є ідентичними, які ним вказано в апеляційній скарзі.

Крім того, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року, зокрема прийнято до розгляду позовну заяву, та відкрито провадження у справі.

Визначено, що розгляд зазначеної адміністративної справи буде здійснюватися в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Призначено адміністративну справу до судового розгляду на 15 квітня 2024 року.

Відповідно до довідки Голосіївського районного суду міста Києва про доставку електронного листа, документ в електронному вигляді "Ухвала (БЕЗ ВИКЛИКУ) про відкриття провадження» від 18 березня 2024 року по справі № 752/2212/24 було надіслано 20 березня 2024 року об 11:12 год. представнику Позивача - адвокату Сафронову Юрію Івановичу на його електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка і зазначена останнім і в апеляційній скарзі.

Відзив на позовну заяву, в якому наголошено на пропуску строку звернення до суду з позовом, подано Відповідачем до суду першої інстанції 25 березня 2024 року.

До вказаного відзиву Відповідачем додано докази (Квитанції) про доставку Відзиву з додатками до електронних кабінетів Позивача та його представника 25 березня 2024 року о 16:24 (а.с. 130-133).

Таким чином, Позивачу та його представнику ще 25 березня 2024 року було відомо про відзив на позовну заяву, в якому було наголошено на пропуску Позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, та останні знали про призначення адміністративної справи до судового розгляду на 15 квітня 2024 року.

Проте, ані Позивач, ані його представник, не скористалися правом надання до суду першої інстанції в період з 26 березня 2024 по 12 квітня 2024 року (п`ятниця) заперечення на відзив, чи подання окремої заяви про поважність пропуску строку звернення до суду з обґрунтуваннями, які б спростували доводи Відповідача в цій частині.

Таким чином, доводи представника Позивача про не надання останньому можливості повідомити про причини поважності пропуску строку на звернення до суду, спростовуються вищевикладеним.

З огляду на викладене, оскільки Позивач отримав копію оскаржуваної постанови 09.05.2023, то мав право звернутись до суду з позовом про її оскарження в строк до 19.05.2023, включно.

Даний адміністративний позов подано 18.01.2024, тобто з пропуском встановленого строку.

Оскільки Позивачем пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, а наведені ним причини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними та, відповідно, поновлення строку звернення до суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення вказаного адміністративного позову без розгляду, з чим погоджується і колегія суддів.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про залишення адміністративного позову без розгляду - без змін.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк