Справа № 480/3989/24
Суддя: М.М. Шаповал
Дата ухвалення: 2024-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 червня 2024 року Справа № 480/3989/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі судді - Шаповала М.М., розглянувши у в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/3989/24 за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа - Головне управління ДФС у Сумській області про визнання протиправним та скасування постанови,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 просить суд про визнання протиправним та скасування постанови відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про закінчення виконавчого провадження від 18.04.2024 № ВП71081451.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірною постановою виконавче провадження закінчено з посилання на п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження". Позивач не погоджується із закінченням виконавчого провадження, враховуючи те, що боржником - ГУ ДФС в Сумській області не забезпечено умови праці позивача, доступ до роботи та можливості виконання своїх обов`язків. Позивач вважає, що ГУ ДФС в Сумській області зобов`язано забезпечити умови роботи аналогічні до звільнення з посади, зокрема в частині визначення місця роботи. Позивач зазначає, що на даний час у позивача відсутня можливість переїхати до м. Суми та виконувати свої обов`язки, позивач не виплачує середній заробіток. Фактично рішення суду про поновлення позивача на посаді залишилося невиконаним.
Враховуючи наведені обставини, позивач звернувся до суду та просить задовольнити позовні вимоги, вважає спірну постанову протиправною, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Ухвалою суду від 20.05.2024 вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Позивачем усунено недоліки позовної заяви у встановлений строк.
Ухвалою суду від 27.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з урахуванням особливостей, визначених ст. 287 КАС України.
Відповідач з позовними вимогами не погодився, у відзиві на позовну заяву зазначив, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови діяв у межах та у спосіб, встановлений нормами чинного законодавства. Зазначає, що до державного виконавця надійшов від боржника лист в якому зазначено, що позивача було поновлено на посаді, до заяви надано копію наказу. Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Третя особа, ГУ ДФС в Сумській області, письмових пояснень по справі не надала.
Сторони в судове засідання не з`явилися.
Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 25.01.2022 по справі № 480/8368/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Сумській області, Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Сумській області як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у Сумській області № 113-О від 28.07.2021 про припинення державної служби ОСОБА_1 і поновлено його на посаді головного державного ревізора інспектора з юридичних питань Роменської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Сумській області. Ухвалою суду від 10.02.2022 по справі № 480/8368/21 виправлено описку у третьому абзаці резолютивної частини рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.01.2022 у справі № 480/8368/21, зазначивши у відповідних відмінках правильну назву посади позивача, на яку його поновлено, - "головний державний інспектор з юридичних питань Роменської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області" замість "головний державний ревізор інспектор з юридичних питань Роменської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Сумській області".
У відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало на виконанні ВП № 71081451 щодо примусового виконання рішення суду по справі № 480/8368/21 в частині поновлення позивача на посаді.
Постановою від 18.04.2024 було закінчено виконавче провадження ВП № 71081451 з посилання на п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", а саме у зв`язку із тим, що рішення суду по справі № 480/8368/21 виконано боржником, згідно наказу ГУ ДФС в Сумській області № 1-РГ від 13.02.2024 поновлено на посаді.
Позивач не погоджується із закінченням виконавчого провадження, враховуючи те, що фактично боржником рішення суду не виконано в частині поновлення позивача на посаді.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
На виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі ст. 26 вказаного Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього заяви, виконавець виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ст. 65 Закону України "Про виконавче провадження", рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження
В даному випадку, відповідач в обґрунтування правомірності прийнятої постанови посилається на те, що боржником згідно повідомлення від 05.01.2024 № 1-РГ надано докази виконання судового рішення, а саме наказ ГУ ДФС в Сумській області № 1-РГ від 13.02.2023 про поновлення позивача на посаді.
Натомість суд вважає такі висновки відповідача передчасними, враховуючи наступне.
Ні Закон України "Про державну службу", ні КЗпП України не містить визначення поняття "поновлення на роботі", як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону № 1404-VIII.
При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.
При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
В даному випадку, відповідачем передчасно прийнято спірну постанову про закінчення виконавчого провадження, враховуючи те, що боржником не надано, а державним виконавцем не перевірено та не з`ясовано факт не формального, а фактичного поновлення позивача на роботі.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 2 КАС України однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права. Згідно із вказаним принципом людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.
Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.
За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.
Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини у рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи "Войтенко проти України", "Горнсбі проти Греції").
Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс ("Піалопулос та інші проти Греції", "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції").
Варто також зауважити, що у справах "Шмалько проти України", "Іммобільяре Саффі проти Італії" ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа "Сук проти України").
Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.
Таким чином, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що Законом № 1404-VIII на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом № 1404-VIII заходи в межах встановлених повноважень.
Суд зазначає, що за під час прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець зобов`язаний пересвідчитися належними та допустимими доказами факт виконання боржником рішення суду, а право особи, що визнано в судовому порядку порушеним, було відновленим.
При цьому, закінчуючи виконавче провадження із зазначених підстав, державний виконавець зобов`язаний перевірити, що відповідне зобов`язання виконане у чіткій відповідності з резолютивною частиною рішення суду та мотивами, якими керувався суд, постановляючи таке рішення. Джерелом відомостей про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом можуть бути будь-які докази, що містять відповідну інформацію, вид і форма яких залежить від суті та змісту покладеного на боржника зобов`язання.
Законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Водночас поновлення на роботі має бути реальним, тобто з відновленням трудових відносин між працівником і роботодавцем, що, виходячи зі змісту трудового договору та порядку його укладення, передбачає не лише винесення наказу про поновлення працівника на роботі, але і фактичний допуск його до роботи, виконання працівником своїх службових (посадових) обов`язків, а роботодавцем - обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату.
Отже, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Матеріали виконавчого провадження не підтверджується, що державним виконавцем вчинено всіх дій, направлених на примусове виконання судового рішення, передбачених ч. 3 ст.18 Закону № 1404-VІІІ, зокрема, з метою захисту інтересів стягувача не одержав від боржника пояснень чи іншої інформації стосовно того, які дії вчинив боржник для виконання рішення суду, а також ч.3 ст.63, ч.2 ст.75 Закону № 1404-VІІІ щодо накладення штрафу у подвійному розмірі на боржника та не звернувся до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення в разі невиконання судового рішення та поновлення позивача на посаді.
Із врахуванням того, що державним виконавцем не було досліджено всіх обставин та документів щодо фактичного виконання рішення суду боржником у розумінні Закону України "Про виконавче провадження", документи в повному обсязі не досліджувалися державним виконавцем, відсутні в матеріалах виконавчого провадження, із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у вищезазначених постановах, суд зазначає, що спірна постанова винесена відповідачем передчасно, не відповідає критеріям, встановленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 287, 295 КАС України, суд,
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа - Головне управління ДФС у Сумській області про визнання протиправним та скасування постанови задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колоса Романа Володимировича про закінчення виконавчого провадження від 18 квітня 2024 року № ВП 71081451.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Шаповал