Справа № 280/2848/24
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року Справа № 280/2848/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області,

Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст і підстави позовних вимог.

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач 2), у якій позивач з урахуванням уточнених (збільшених) позовних вимог просить суд:

1) визнати протиправним рішення прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області №07 від 04.09.2023 про відмову зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) період проходження строкової військової служби з 02 листопада 1979 року по 28 вересня 1981 року;

2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (ідентифікаційний код юридичної особи в ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) період проходження строкової військової служби з 02 листопада 1979 року по 28 вересня 1981 року;

3) визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №07 від 18.08.2023 про відмову зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) період роботи з 12 березня 1998 року по 20 жовтня 1999 року, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з 11 серпня 2023 року;

4) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (ідентифікаційний код юридичної особи в ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) період роботи з 12 березня 1998 року по 20 жовтня 1999 року, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з 11 серпня 2023 року.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Александровим О.О., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1169417 від 26.03.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком. Проте ГУ ПФУ у Львівській області прийняв рішення від 18.08.2023 № 07 про відмову у призначенні пенсії з огляду на відсутність необхідного страхового стажу. На переконання позивача, підставою для призначення пенсії є саме наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Представник зауважує, що письмовими доказами належним чином доводиться, що позивач має відповідний страховий стаж за період роботи. Крім того, указує, що до страхового стажу позивача не зараховано період проходження строкової служби. З огляду на те, що існують підстави для визнання протиправності рішення про відмову в призначенні пенсії від 18.08.2023 № 07, тому задоволенню підлягають і похідні вимоги від основної вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком.

ІІ. Виклад позицій інших учасників справи.

06.05.2024 надійшов відзив на позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вх.№ 21627), у якому представник відповідача зазначає, що з урахуванням принципу екстериторіальності та у відповідності до ч.5 ст.45 Закону № 1058 рішенням № 07 від 18.08.2023 Головного управління позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку. До страхового стажу не зараховано період роботи з 12.03.1998 по 20.10.1999 згідно трудової книжки, оскільки в п.6 не зазначений номер та дата наказу про звільнення з роботи. Страховий стаж з 01.03.1999 зараховано згідно даних СПОВ. Щодо вимоги зарахувати до страхового стажу період проходження строкової військової служби з 02.11.1979 по 28.09.1981 зазначено, що рішення про відмову у призначенні пенсії № 07 від 04.09.2023 прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, а відтак вимога позивача зобов`язального характеру до Головного управління в цій частині є неправомірною. Крім того, звертає увагу, що питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

08.05.2024 надійшли пояснення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (вх.№ 21986), у яких представник третьої особи зазначає, що заява ОСОБА_1 про призначення пенсії із доданими до неї документами була направлена до спеціалістів Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, які в подальшому обрахували стаж та відмовили позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до рішення №07 від 18.08.2023. Цитуючи оскаржуване рішення, вказує, що у Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області були відсутні підстави для зарахування вказаних періодів роботи до страхового стажу позивача. Наголошує, що суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати нові документи, яким не надавалась оцінка, та встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права на призначення пенсії.

13.05.2024 надійшла відповідь на відзив (вх.№22516), у якій представник позивача наголошує на протиправності позиції відповідача щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи з 12.03.1998 по 20.10.1999 та просить залучити Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у якості співвідповідача.

18.06.2024 судом отримано відзив на позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вх.№ 28607), у якому представник відповідача зазначає, що Розгляд заяви про призначення пенсії за віком здійснювався за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яким було прийнято рішенням від 04.09.2023 року № 07 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, в зв`язку з відсутністю страхового стажу необхідної тривалості. На час звернення за призначенням пенсії 28.08.2023 року ОСОБА_1 досяг повних 63 роки, необхідний страховий стаж визначений статтею 26 Закону №1058 становить 27 років, тоді як його страховий стаж становить 19 років 02 місяці 24 дні. За доданими до заяви документами до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 12.03.1998 р. по 20.10.1999 р., згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 20.06.1984 року, не можливо взяти до розрахунку стажу, оскільки не зазначено номер та дата наказу про звільнення з роботи. Період військової служби Позивача, згідно військового квитка НОМЕР_3 неможливо зарахувати до страхового стажу, так як дата закінчення строкової служби в цьому документі відсутня. Зауважує, що призначення пенсії є дискреційним повноваженням Пенсійного фонду. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 08.04.2024 суд залишив позовну заяву без руху на підставі статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), та надав позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви у спосіб подання до суду належним чином оформленої відповідно до статті 167 КАС України заяви про поновлення строків звернення до суду з доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, з визначенням обставин, які були б об`єктивно непереборними та не залежали від його волевиявлення, були б пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення у справі процесуальних дій.

Ухвалою від 22.04.2023 суд визнав поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду з цим позовом; відкрив провадження у справі, призначив її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у відповідності до положень статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України); залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області; витребував від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області належним чином завірену копію пенсійної справи ОСОБА_1 .

Ухвалою від 22.05.2024 суд залучив до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. Крім того, вказаною ухвалою суд прийняв до розгляду уточнену позовну заяву. Після збільшення позовних вимог у справі судом встановлено, що позовна заява подана з порушенням вимог КАС України, у зв`язку із чим ухвалою суду від 19.06.2024 та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою від 25.06.2024 суд продовжив розгляд справи.

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

11.08.2023 позивач, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), до Запорізького приміського об`єднаного управління Пенсійного фонду України подав заяву про призначення пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 18.08.2023 № 07, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Зазначено, що необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 27 років. Після досягнення віку 63 років з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року необхідний страховий стаж становить від 20 до 30 років, та після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу не менше 15 років. Страховий стаж особи становить 19 років 2 місяці 24 дні. Згідно поданих документів до страхового стажу не зараховано: періоди роботи з 12.03.1998 по 20.10.1999 згідно трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки в п.6 не зазначений номер та дата наказу про звільнення з роботи.

28.08.2023 позивач повторно звернувся із заявою про призначення пенсії за віком до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 04.09.2023 № 07, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу знову було відмовлено у призначенні пенсії. Зазначено, що страховий стаж особи становить 19 років 02 місяці 24 дні. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи з 12.03.1998 по 20.10.1999, згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 20.06.1984 неможливо взяти до розрахунку стажу, оскільки не зазначено номер та дата наказу про звільнення з роботи. Період військової служби згідно військового квитка НОМЕР_3 від 01.11.1979 неможливо взяти до стажу, оскільки не зазначено дати закінчення проходження строкової служби. Відтак, вирішено відмовлено в призначення пенсії за віком згідно ст.26 Закону, у зв`язку з відсутністю страхового стажу необхідної тривалості.

У трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_2 від 20.06.1984, виданій на ім`я ОСОБА_1 , містяться наступні записи щодо спірних періодів:

(запис № 6) 12.03.1998 прийнятий за контрактом на роботу водієм ТОВ «Юг-Агро» (наказ № 1 від 12.03.98);

(запис № 7) 20.10.1999 звільнений у зв`язку із закінченням строку контракту за ст.36 п.2 КЗпП України.

Відповідно до змісту військового квитка позивача серії НОМЕР_3 від 01.11.1979 ОСОБА_1 призивною комісією при ІНФОРМАЦІЯ_2 визнаний придатним до строкової служби та призваний на військову службу 02.11.1979.

Листом архівного управління Запорізької міської ради від 21.08.2023 № 04-23/323 надано архівну довідку, відповідно до якої документи Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГ-АГРО» на зберігання до управління не надходили, тому надати архівні довідки про стаж роботи, займану посаду, накази про прийняття та звільнення з посади та довідки про розмір заробітної плати ОСОБА_1 немає можливості.

На запит управління ГУ ПФУ в Запорізькій області листом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 28.08.2023 № 1/3/2933 щодо проходження військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено, що відповідно до записів у військовому квитку дата демобілізації на с.3, запис про звільнення з військової частини на с.4 та обліково-послужній картці відсутні. Відповідно до записів в обліковій картці військовозобов`язаного дата звільнення з військової частини 21.10.1981, а постановка на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_4 19.10.1981, що суперечить один одному. Відтак надати довідку з періодом проходження військової служби немає можливості.

Згідно з довідкою військового комісаріату Брянської області від 09.01.2024 № 23/2/1 ОСОБА_1 у період з 02.11.1979 по 28.09.1981 проходив військову службу за призовом. Підстава: облікова картка до військового квитка серії НОМЕР_3 , виданого 01.11.1979 Суземським РВК Брянської області.

Не погодившись з рішеннями відповідачів про відмову у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України встановлено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Стаття 1 Закону №1058-IV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Порядок №22-1).

Згідно з пунктом 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Пунктом 4.1 Порядку № 22-1 визначено, що заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Відповідно до абзацу 13 пункту 4.2 вказаного порядку після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Згідно з пунктом 4.3 Порядку № 22-1 створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

У відповідності до пункту 4.10 Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що за результатом розгляду заяви про призначення/перерахунок пенсії керівником органу, що призначає пенсію приймається відповідне рішення.

Як встановлено судом, позивач двічі звертався до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком та отримав рішення про відмову у такому призначенні Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 18.08.2023 № 07 та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 04.09.2023 № 07 з огляду на відсутність достатнього страхового стажу.

Так, зазначеними головними управліннями ПФУ до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 12.03.1998 по 20.10.1999 згідно трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки не зазначено номер та дата наказу про звільнення з роботи.

Крім того, Головним управління ПФУ у Вінницькій області не зараховано до стажу позивача період проходження військової служби згідно військового квитка НОМЕР_3 від 01.11.1979, оскільки не зазначено дати закінчення проходження строкової служби.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

12.08.1993 постановою Кабінету Міністрів України № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), пунктами 1 та 3 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310 (далі - Основні Положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Також встановлений взірець трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: III "Членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; IV "Відомості про роботу" - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "Трудова участь у громадському господарстві" - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Отож, виходячи з наведеного, можна дійти висновку про те, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

Обов`язок правильного і точного внесення даних про роботу в трудову книжку і інші документи покладена на роботодавця (пункт 13 Основних положень).

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18).

У постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження №К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.

Отже, з вищенаведеного слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення її трудової книжки.

Суд звертає увагу, що відповідачі не зарахували період роботи позивача на посаді водія у ТОВ «Юг-Агро» з 12.03.1998 по 20.10.1999 відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 від 20.06.1984 з огляду на відсутність зазначення номеру та дати наказу про звільнення з роботи. Однак слід зауважити, що позивач не може і не повинен нести відповідальність за заповнення трудової книжки, оскільки запис у трудову книжку вносився відповідальним працівником підприємства, де працював позивач (ТОВ «Юг-Агро»).

Разом з тим, певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть мати підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу.

Суд акцентує увагу, що право особи на гарантоване Конституцією і законами України пенсійне забезпечення не може ставитись в залежність від дотримання відповідальною особою Інструкції про порядок ведення трудових книжок та належне зберігання архівної документації, оскільки трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто, у розрізі цієї справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 28.08.2018 у справі № 175/4336/16-а, від 25.09.2018 у справі № 242/65/17, від 27.02.2019 у справі № 423/3544/16-а та від 11.07.2019 у справі №242/1484/17, від 31.03.2020 у справі № 127/16245/17.

Суд зауважує, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п.74 рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року «MALTZAN and Others v. Germany»). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Відтак статтю 1 зазначеного Протоколу №1 слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Тобто, в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Таким чином, будучи офіційно працевлаштованим у період з 12.03.1998 по 20.10.1999 у ТОВ «Юг-Агро», позивач мав правомірні очікування, що набувши достатнього пенсійного віку та необхідного страхового стажу, йому буде призначено пенсію за віком.

Суд констатує, що згідно із частиною третьою статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Тобто, пенсійний орган, у випадку виявлення помилок, або неточностей у заповненні трудової книжки, має право звернутись до підприємств, організацій і окремих осіб, на яких працювала особа, що звернулась із заявою про призначення пенсії, із запитом про витребування відповідних документів, необхідних для визначення права на пенсію.

Згідно із частиною першою статті 64 Закону № 1058-ІV виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право, зокрема:

- отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України;

- проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати;

- вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених порушень законодавства про порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, здійснення фінансових операцій з коштами Пенсійного фонду та порядок їх використання;

- порушувати в установленому законом порядку питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

- у разі виявлення порушень порядку, використання коштів Пенсійного фонду звертатися в установленому законом порядку до контролюючих та правоохоронних органів.

Отже, якщо поданих позивачем документів для зарахування до страхового стажу спірних періодів було недостатньо, орган Пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, повідомити позивача про те, які документи необхідно подати додатково, натомість за обставинами справи відповідачами жодних дій вчинено не було, поклавши весь тягар відповідальності на позивача.

Натомість представник позивача здійснював відповідні дії задля отримання додаткової інформації на підтвердження спірного періоду роботи позивача, проте листом архівного управління Запорізької міської ради від 21.08.2023 № 04-23/323 надано архівну довідку, відповідно до якої документи Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮГ-АГРО» на зберігання до управління не надходили, тому надати архівні довідки про стаж роботи, займану посаду, накази про прийняття та звільнення з посади та довідки про розмір заробітної плати ОСОБА_1 немає можливості..

На переконання суду, недоліки оформлення трудової книжки відповідачем виявлені вірно, але вони не можуть вважатися достатньою і самостійною підставою для відмови позивачеві у зарахуванні спірного періоду роботи до його загального страхового стажу на підставі трудової книжки, оскільки вина позивача в тому, що трудова книжка заповнена роботодавцем із порушенням встановленого порядку, відсутня.

Таким чином, відповідач протиправно не зарахував позивачу до стажу спірний період роботи, а тому оскаржувані рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 18.08.2023 № 07 та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 04.09.2023 № 07 суд вважає протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Щодо незарахування ГУ ПФУ у Вінницькій області періоду проходження військової служби слід зазначити наступне.

У рішенні Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 04.09.2023 № 07 зазначено, що період військової служби згідно військового квитка НОМЕР_3 від 01.11.1979 неможливо взяти до стажу, оскільки не зазначено дати закінчення проходження строкової служби.

Судом досліджено записи у військовому квитку позивача серії НОМЕР_3 від 01.11.1979, у якому зазначено, що ОСОБА_1 призивною комісією при ІНФОРМАЦІЯ_2 визнаний придатним до строкової служби та призваний на військову службу 02.11.1979. Дата закінчення проходження строкової служби відсутня. Записи про проходження військової служби трудова книжка не містить.

Враховуючи недостатність поданих позивачем документів для зарахування до страхового стажу періоду проходження військової служби, управлінням ГУ ПФУ в Запорізькій області було здійснено відповідний запит до ІНФОРМАЦІЯ_3 , на який листом від 28.08.2023 № 1/3/2933 повідомлено, що відповідно до записів у військовому квитку дата демобілізації на с.3, запис про звільнення з військової частини на с.4 та обліково-послужній картці відсутні. Відповідно до записів в обліковій картці військовозобов`язаного дата звільнення з військової частини 21.10.1981, а постановка на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_4 19.10.1981, що суперечить один одному. Відтак надати довідку з періодом проходження військової служби немає можливості.

Отже, з наданих позивачем документів до пенсійного органу дійсно неможливо встановити дату закінчення проходження строкової служби, у зв`язку з чим рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 04.09.2023 № 07 у частині незарахування періоду проходження військової служби є правомірним..

Разом з тим, після прийняття оскаржуваних рішень з метою отримання довідки про проходження строкової військової служби позивачем зроблено запит до військового комісаріату Брянської області. Згідно з довідкою військового комісаріату Брянської області від 09.01.2024 № 23/2/1, яка міститься у матеріалах адміністративної справи, ОСОБА_1 у період з 02.11.1979 по 28.09.1981 проходив військову службу за призовом. Підстава: облікова картка до військового квитка серії НОМЕР_3 , виданого 01.11.1979 Суземським РВК Брянської області.

Дослідивши вказану довідку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 11 Угоди від 13.03.1992 передбачено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Згідно із частиною 1 статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (далі - Конвенція від 22.01.1993) документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Відповідно до частини другої статті 13 Конвенції від 22.01.1993 документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

01.12.2022 Верховна Рада України прийняла Закон України за № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон №2783-IX), який набрав чинності 23.12.2022 і яким постановила зупинити у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР.

Проте суд зазначає, що відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, положення Закону № 2783-IX підлягають застосуванню щодо правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто з 23.12.2022.

Водночас, суд зауважує, що відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24.02.2022 такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Довідка військового комісаріату Брянської області від 09.01.2024 № 23/2/1 містить печатку військового комісаріату Брянської області (Міністерства оборони Російської Федерації) та печатку військового комісара ( АДРЕСА_1 ), відтак відповідає вимогам закону щодо його складення та має юридичну силу.

Таким чином, період проходження позивачем строкової військової служби з 02.11.1979 по 28.09.1981 підтверджується записами військового квитка серії НОМЕР_3 від 01.11.1979 та довідкою військового комісаріату Брянської області від 09.01.2024 № 23/2/1, через що, у разі подання відповідної довідки разом із заявою про призначення пенсії за віком, має бути зарахований до страхового стажу позивача.

Водночас, враховуючи те, що із заявою про призначення пенсії довідка військового комісаріату Брянської області від 09.01.2024 № 23/2/1 до відповідачів не подавалась та, відповідно, пенсійні органи не вирішували питання щодо зарахування періоду проходження військової служби на підставі вказаної довідки, суд зазначає, що публічно-правовий спір про зарахування такого періоду у правовідносинах між сторонами відсутній.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком суд зазначає наступне.

Як зазначено в пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

У контексті наведеного суд звертає увагу на те, що повноваження щодо призначення пенсії особі із попереднім зарахуванням до страхового стажу відповідного періоду відноситься до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а тому суд не може втручатися в його дискреційні повноваження.

Аналіз положень Порядку №22-1 свідчить про те, що сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок) пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території. Після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. Виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Враховуючи вимоги Порядку №22-1, органом, що приймав рішення за первісною заявою позивача про призначення пенсії визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Отже, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку №22-1, належним відповідачем у правовідносинах щодо розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком є Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про переведення (перерахунок) пенсії та прийняв рішення про відмову.

У постанові від 26.09.2023 у справі № 420/5833/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість, застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.

З урахуванням наведеного, можна зробити висновок, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом владних повноважень на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт владних повноважень дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати його прийняти рішення з урахуванням оцінки суду.

За приписами частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, задля ефективного захисту прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, а саме зобов`язати відповідача 1 зарахувати до страхового стажу позивача спірні періоди навчання та роботи, та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком з урахуванням правової позиції, викладеної у цьому рішенні.

VI. Висновки суду.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

VII. Розподіл судових витрат.

Квитанціями від 27.03.2024 № 011565.01.172.24031 та від 22.06.2024 № 0.0..1 підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 2422,20 грн. За таких обставин, враховуючи вимоги статті 139 КАС України, судові витрати на оплату судового збору у розмірі 1211,20 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань кожного з відповідачів.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 18.08.2023 № 07 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 04.09.2023 № 07 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 12.03.1998 по 20.10.1999 відповідно до записів трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 від 20.06.1984, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.08.2023 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, місцезнаходження: вул.Митрополита Андрея, буд.10, м. Львів, 79016; .

Відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, місцезнаходження:вул. Зодчих, буд.22, м. Вінниця, 21005; .

Третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, місцезнаходження: пр.Соборний, буд.158-Б, м.Запоріжжя, 69057; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 26.06.2024.

Суддя К.В.Мінаєва