Справа № 420/8573/22
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2024-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/8573/22

Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.

Дата і місце ухвалення 07.02.2024р. та 26.02.2024р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги Державного бюро розслідувань на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року та додаткове рішення від 26 лютого 2024 року у справі №420/8573/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Державного бюро розслідувань, начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати протиправними дії начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 31 травня 2022 року про надання копії журналу реєстрації запитів на інформацію за 28-30 березня 2022 року;

- зобов`язати Державне бюро розслідувань надати ОСОБА_1 копію журналу реєстрації запитів на інформацію за 28-30 березня 2022 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.02.2024 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 31 травня 2022 року про надання копії журналу реєстрації запитів на інформацію за 28-30 березня 2022 року.

Зобов`язано Державне бюро розслідувань надати ОСОБА_1 копію журналу реєстрації запитів на інформацію за 28-30 березня 2022 року.

26.02.2024 року Одеським окружним адміністративним судом було ухвалено додаткове рішення у справі, яким частково задоволено заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державного бюро розслідувань (адреса: вул. Симона Петлюри, 15, м. Київ, 01032, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн. (одна тисяча гривень). У задоволенні решти заяви - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, Державне бюро розслідувань подало апеляційні скарги, в яких посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

В поданій апеляційній скарзі на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.02.2024 року ДБР посилалось на те, що згідно із статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. З огляду на зазначене апелянт зазначає, що суть запиту на інформацію полягає в проханні надати вже наявну інформацію, якою володіє розпорядник. Створювати нову інформацію (аналізувати, зводити дані тощо) у відповідь на запит не потрібно.

Апелянт зазначає, що оскільки сформований запит містив вимогу надати саме копію журналу реєстрації запитів на інформацію, тобто головною метою ОСОБА_1 є отримання журналу, а не інформації, яка може бути в ньому зазначена, то начальник відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності ДБР ОСОБА_2 правомірно повідомила про відсутність запитуваної інформації.

Також апелянт вказував на недодержання заявником форми запиту, оскільки, як зазначає апелянт, ОСОБА_1 у своєму запиті на інформацію від 31.05.2022 року про надання копії журналу реєстрації запитів на інформацію за 28-30 березня 2022 року не зазначив номер засобу зв`язку, який у позивача беззаперечно є, оскільки в позовній заяві зазначено про наявність у ОСОБА_1 мобільного номеру телефону НОМЕР_2.

Апелянт вважає, що за таких умов, не додержання форми залиту на інформацію є самостійною підставою для відмови у задоволенні запиту на інформацію, однак інформація по суті запиту не могла бути наданою.

У поданій апеляційній скарзі апелянт також вказував на те, що Указом Президента України «Про ведення воєнного стану» від 24.02.2022 № 64/2022, який затверджений Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ на всій території України введено воєнний стан. З цього приводу Службою безпеки України скеровано лист № 99/92 від 17.04.2022 року міністерствам, іншим органам виконавчої влади, відповідно до якого, починаючи з 25.02.2022 року тимчасово заборонено надання відповідей на запити на публічну інформацію, що не стосуються воєнного стану, військової діяльності, надання медичної допомоги, евакуації населення, тощо.

Апелянт вважає, що враховуючи, що предметом запиту та позову ОСОБА_1 є надання інформації, яка не стосується воєнної діяльності, то задоволення позовних вимог у даній справі може призвести до негативних наслідків, в тому числі для обороноздатності та безпеки нашої країни. З огляду на зазначене апелянт посилався на те, що згідно із пунктом другим частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у разі якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Також на думку апелянта, суд першої інстанції задовольнив позов до неналежного відповідача - начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності ДБР ОСОБА_2 , оскільки остання не є суб`єктом владних повноважень, а тому не володіє публічною інформацією і в розумінні пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не може бути її розпорядником. У зв`язку з цим апелянт вважає, що начальник відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності ДБР ОСОБА_2 не може бути належним відповідачем у спорі щодо надання доступу до публічної інформації за інформаційним запитом.

Апелянт вказував на те, що судом першої інстанції при вирішенні даної справи також не було враховано інші істотні обставини, а саме те, що позивачем до ДБР подано більше сімдесяти запитів на інформацію, які у переважній своїй більшості стосуються отримання персональних даних щодо співробітників органів ДБР, які, крім іншого, є інформацією з обмеженим доступом. Як наслідок позивачем подано більше п`ятдесяти майже аналогічних за змістом позовів, вимоги яких скеровані до органів та/або посадових осіб ДБР

Апелянт посилався на те, що описані вище дії позивача є виявом очевидної неповаги до учасників процесу та суддів, не спрямовані на ефективний захист прав, свобод та інтересів позивача від імовірних порушень з боку відповідача, а тому суперечать завданню адміністративного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

З огляду на викладене апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.02.2024 року у справі № 420/8573/22 скасувати та ухвалити постанову про відмову у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 .

Також Державним бюро розслідувань було подано апеляційну скаргу на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року.

Апелянт вказував на те, що дана справа відноситься до категорії малозначних справ, розгляд якої здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а тому професійна правнича допомога у рамках цієї справи полягала лише у підготовці колишнім адвокатом ОСОБА_5. 2-х документів, а саме: позовної заяви від 13.06.2022 року (5 сторінок), а також заперечення на відзив від 16.07.2022 (4 сторінки).

Із урахуванням зазначеного у заяві ОСОБА_1 від 10.02.2024 року часу на надання правничої допомоги (5 годин 28 хвилини), а також беручи до уваги те, що окрім написання 2 процесуальних документів адвокатом в межах цієї справи інших дій не вчинялося, апелянт вважає визначений розмір витрат на правничу допомогу неспівмірним зі складністю справи.

Апелянт також звернув увагу на те, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, а договір про надання правової допомоги фактично не передбачає ані авансових, ані повних платежів від клієнта. Вказане, на думку апелянта, зазначене свідчить, що метою укладення Договору про надання правової допомоги від 20.06.2021 року є не захист порушених або невизнаних прав і свобод ОСОБА_1 , а цілеспрямоване намагання дестабілізувати роботу органів ДБР або, можливо, збагатитись за рахунок стягнутих у судовому порядку витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката.

Апелянт вважає, що заявлені витрати на правничу допомогу не відповідають критерію пропорційності та співмірності зважаючи на те, що у наданих позивачем документах наявні лише загальні фрази щодо наданої правничої допомоги, натомість, відсутній будь-який детальний опис виконаної адвокатом роботи, та будь-якої іншої інформації з якої можливо було б оцінити витрати в 200 доларів.

З огляду на викладене апелянт просив скасувати додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 у справі № 420/8573/22 скасувати та ухвалити постанову про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу професійну допомогу.

13.05.2024 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява позивача про закриття апеляційного провадження, обґрунтована тим, що апеляційні скарги підписані від імені ДБР ОСОБА_3 , який є процесуально недієздатною особою та не належить до учасників справи. На думку позивача, надані у підтвердження повноважень представника документи не надають йому права вчиняти дії від імені юридичної особи та не відповідають приписам ст. 55 КАС України щодо підтвердження самопредставництва. Також апелянт вказував на відсутність у директора ДБР права на видачу наказу про призначення ОСОБА_3 на посаду та неналежне засвідчення поданих до суду документів.

Розглянувши подану заяву, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне:

Згідно ст. 305 КАС України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо, зокрема, після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 КАС України, здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

За положеннями ст. 55 КАС України, сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.

Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника (ч. 3 ст. 55 КАС України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2020 року у справі № 9901/39/20 звернула увагу на те, що з урахуванням положень статті 55 КАС України для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження.

У підтвердження повноважень діяти від імені ДБР ОСОБА_3 надав витяг з наказу ДБР від 28.04.2023 року № 94/ос про призначення його на посаду начальника відділу представництва та судово-аналітичної роботи Управління правового забезпечення ДБР з 02.05.2023 року, а також посадову інструкцію, затверджену директором ДБР ОСОБА_4 31.03.2023 року.

Згідно наданої посадової інструкції, до основних посадових обов`язків ОСОБА_3 віднесено забезпечення представництва без окремого доручення директора ДБР (самопредставництво) інтересів ДБР та директора ДБР, як суб`єкта владних повноважень, в судах України, а за дорученням директора ДБР в інших органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Крім того до апеляційних скарг був доданий витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якого ОСОБА_3 має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності.

Колегія суддів вважає, що подані до апеляційних скарг документи підтверджують наявність у ОСОБА_3 повноважень на представлення інтересів ДБР у судах України в порядку самопредставництва, а тому доводи позивача про відсутність у вказаного представника процесуальної дієздатності та наявність у зв`язку з цим підстав для закриття апеляційного провадження є безпідставними та необґрунтованими.

Твердження позивача про відсутність у директора ДБР ОСОБА_4 повноважень на призначення ОСОБА_3 на посаду через порушення порядку призначення самого директора ДБР колегія суддів вважає неспроможними та не приймає до уваги з огляду на те, що ОСОБА_4 є діючим директором ДБР, уповноважений на видання відповідних наказів про призначення осіб на посади у ДБР, а питання правомірності призначення його на посаду не є предметом розгляду даної справи та цьому питанню суд не може надати правову оцінку в межах розгляду даної справи.

Також безпідставними є доводи позивача про неналежне засвідчення поданих разом із апеляційними скаргами документів щодо повноважень представника, оскільки як вбачається з матеріалів справи подані документи засвідчені уповноваженою особою.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів доходить до висновку про відсутність підстав для закриття апеляційних проваджень за поданими представником ДБР апеляційними скаргами на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року та додаткове рішення від 26 лютого 2024 року у справі №420/8573/22, та відповідно, про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження.

Справа розглянута в порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Згідно ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне:

Як встановлено судом першої інстанції 31 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Державного бюро розслідувань із запитом на інформацію, в якому просив надати копію журналу реєстрації запитів на інформацію за 28-30 березня 2022 року.

Листом №159ПІ/10-16-06-154/22 від 06.06.2022 року начальник відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблова Оксана повідомила позивача, що запити на інформацію за вказаний позивачем період, які надходили до Державного бюро розслідувань, реєструвались у системі електронного документообігу. Ураховуючи зазначене, в Державному бюро розслідувань запитувана інформація не є створеною у тому вигляді, в якому запитується, тому надати її немає можливості (пункт 1 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI). Також позивачу роз`яснено право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника інформації відповідно до статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Вважаючи дії Державного бюро розслідувань щодо відмови у наданні запитуваної інформації протиправними, позивач оскаржив їх до суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач був зобов`язаний надати позивачу запитувану інформацію в тому вигляді, в якому вона зберігається в органі Державного бюро розслідувань, а тому в даному випадку були відсутні передбачені Законом України «Про доступ до публічної інформації» підстави для відмови позивачу у наданні запитуваної інформації.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI), публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 13 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

За правилами ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Положеннями статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Згідно ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі (ч. 5 ст. 22 Закону № 2939-VI).

Згідно положень ст. 23 Закону № 2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Наказом Державного бюро розслідувань від 15.06.2020 року № 271 (який діяв до 05.01.2023 року) було затверджено Порядок забезпечення доступу до публічної інформації у Державному бюро розслідувань та його територіальних управліннях (далі - Порядок № 271), який визначає процедуру оприлюднення публічної інформації, приймання, реєстрації, опрацювання, розгляду та контролю за виконанням запитів на публічну інформацію (далі - запит на інформацію) від фізичних, юридичних осіб, об`єднань громадян без статусу юридичної особи (далі - запитувачі), надання інформації, яку отримують чи створюють Державне бюро розслідувань, його територіальні управління (далі - органи Державного бюро розслідувань) у процесі здійснення своїх повноважень або якою володіють, а також відшкодування запитувачами фактичних витрат на копіювання та друк документів відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон) в органах Державного бюро розслідувань.

Згідно п. 4 Розділу І Порядку № 271, органи Державного бюро розслідувань є розпорядниками публічної інформації, відображеної та задокументованої будь-якими засобами та на будь-яких носіях, що була отримана або створена в процесі здійснення органами Державного бюро розслідувань своїх повноважень, передбачених чинним законодавством.

Пунктом 1 розділу IV Порядку № 271 передбачено, що організація забезпечення доступу до публічної інформації за запитами на інформацію та функціонування спеціальних місць для роботи запитувачів із документами чи їх копіями покладаються на відповідальний структурний підрозділ органу Державного бюро розслідувань.

Відповідно до п. 19 розділу IV Порядку № 271, організацію опрацювання запитів на публічну інформацію та надання відомостей за запитами на публічну інформацію в центральному апараті Державного бюро розслідувань здійснює керівник відповідального структурного підрозділу.

Розділом V Порядку № 271 визначено, що відмова у задоволенні запиту на інформацію, до якої у встановленому порядку не обмежено доступ, не допускається.

У задоволенні запиту на інформацію може бути відмовлено у випадках та порядку, передбачених статтею 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідь про відмову у задоволенні запиту на інформацію надається запитувачу у письмовій формі.

У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту, дату відмови, вмотивовану підставу відмови, порядок оскарження відмови, підпис.

Як встановлено в ході розгляду даної справи, підставою для відмови позивачу у задоволенні його запиту на інформацію стало, як зазначено у відповіді на запит, те, що запитувана інформація не є створеною у тому вигляді, в якому запитується, що і унеможливило її надання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно безпідставності відмови позивачу у наданні запитуваної ним інформації, з огляду на наступне:

Згідно пунктів 12-14 розділу IV Порядку № 271, усні, письмові чи інші форми запитів на інформацію підлягають реєстрації після їх попереднього розгляду.

Запити на інформацію реєструють працівники відповідального структурного підрозділу органу Державного бюро розслідувань у системі електронного документообігу, а за відсутності такої системи - у журналі реєстрації запитів на інформацію (далі - Журнал), що ведеться в електронному вигляді.

Журнал щомісяця роздруковують і долучають до справи згідно із номенклатурою.

Кожному запиту на інформацію присвоюється відповідний реєстраційний індекс та зазначається дата реєстрації. Реєстраційний індекс запиту на інформацію складається з частин, що відокремлюються одна від одної тире.

В свою чергу положеннями пункту 20 розділу IV Порядку № 271 визначено, що відповідь на запит з копіями відповідних документів (за потреби) надається у спосіб, обраний запитувачем.

У разі неможливості надання запитуваної інформації в запитуваній формі така інформація надається в тому вигляді, в якому вона зберігається в органі Державного бюро розслідувань.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що беззаперечно Державне бюро розслідувань зобов`язане володіти та володіє інформацією щодо запитів на інформацію, які до нього (ДБР) надходили протягом зазначеного запитувачем періоду, а саме, протягом 28-30 березня 2022 року.

При цьому, з огляду на положення пункту 20 розділу IV Порядку № 271, ДБР повинно було надати позивачу запитувану інформацію в тому вигляді, в якому вона зберігається в органі Державного бюро розслідувань.

У поданій апеляційній скарзі апелянт вказував на те, що оскільки сформований позивачем запит містив вимогу надати саме копію журналу реєстрації запитів на інформацію, тобто головною метою ОСОБА_1 було отримання саме журналу, а не інформації, яка може бути в ньому зазначена, то начальником відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності ДБР ОСОБА_2 було правомірно повідомлено позивача про відсутність запитуваної інформації.

Колегія суддів вважає вказані доводи безпідставними, з огляду на те, що метою здійснення запиту, зокрема, у відповідності до положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» завжди є отримання саме інформації, яка може бути зафіксована у різних спосіб та на різних носіях.

З огляду на зазначене відмова ДБР, як розпорядника інформації, надати позивачу інформацію про реєстрацію у ДБР запитів на інформацію за 28-30 березня 2022 року є протиправною.

Також у поданій апеляційній скарзі представник ДБР, в обґрунтування правомірності відмови у наданні запитуваної інформації, посилався на те, що позивачем не було дотримано форми запиту на інформацію, передбаченої ч. 5 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», що є самостійною підставою для відмови у задоволенні запиту на інформацію.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне:

Дійсно, частиною 5 статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначені вимоги до запиту на інформацію. При цьому за положеннями п. 4 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI, не дотримання вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону, є підставою для відмови розпорядника у задоволенні запиту.

Однак, як вбачається з відповіді від 06.06.2022 року на запит позивача, підставою для відмови у задоволенні запиту була, яка вказано відповідачем, відсутність інформації, яка запитувалась позивачем у тому вигляді, в якому її просив позивач. При цьому, відмовляючи у задоволенні запиту, відповідач посилався на п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI, згідно якого розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку, якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

З огляду на зазначене, зважаючи на те, що підставою для відмови у задоволенні запиту позивача не була його невідповідність вимогам ч. 5 ст. 19 Закону № 2939-VI, твердження апелянта про наявність підстав для відмови у його задоволенні з цих підстав є безпідставними та не приймаються до уваги колегією суддів.

Аналогічно не приймаються до уваги твердження апелянта про неможливість задоволення запиту позивача через тимчасову заборону на надання відповідей на запити на публічну інформацію, що не стосуються воєнного стану, військової діяльності, надання медичної допомоги, евакуації населення тощо, про що зазначено у листі Служби безпеки України від 17.04.2022 року № 99/92.

По-перше, вказані обставини не були підставою для відмови позивачу у наданні інформації на його запит.

По-друге відповідач при розгляді запитів на інформацію повинен керуватись, перш за все, нормами чинного законодавства, у даному випадку - нормами Закону України «Про доступ до публічної інформації», який не містить жодних обмежень у наданні публічної інформації, пов`язаних із введенням в Україні воєнного стану.

Крім того суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач жодним чином не обґрунтував, як задоволення позовних вимог у цій справі може призвести до негативних наслідків, у тому числі для обороноздатності та безпеки нашої країни.

Враховуючи все вищезазначене, колегія суддів доходить висновку про те, що в даному випадку у ДБР були відсутні правові підстави для відмови позивачу у наданні запитуваної ним інформації.

В апеляційній скарзі ДБР також посилалось на інші обставини, які, на думку апелянта, є суттєвими та безпідставно не були враховані судом першої інстанції при вирішенні даної справи, зокрема, те, що позивач постійно у великій кількості подає до ДБР запити на інформацію, ініціює судові процеси, пов`язані із оскарженням відмов у наданні публічної інформації, відповідачем в яких виступає ДБР; притягнення адвоката ОСОБА_5., який здійснював представництво інтересів позивача, до дисциплінарної відповідальності у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище обставини, на які посилається представник ДБР в апеляційній скарзі жодним чином не стосуються предмету доказування та не є істотними обставинами, які впливають на вирішення даної адміністративної справи, оскільки не спростовують факту протиправної відмови ДБР у наданні позивачу інформації на запит.

В свою чергу колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта про задоволення судом першої інстанції позову до неналежного відповідача - начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності ДБР.

Як вже зазначалось вище, за положеннями ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються саме суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Пунктом 4 Розділу 1 Порядку № 271 визначено, що саме органи Державного бюро розслідувань є розпорядниками публічної інформації, відображеної та задокументованої будь-якими засобами та на будь-яких носіях, що була отримана або створена в процесі здійснення органами Державного бюро розслідувань своїх повноважень, передбачених чинним законодавством.

В свою чергу у Порядку № 271 використовується термін "відповідальний структурний підрозділ органу Державного бюро розслідувань", який означає структурний підрозділ центрального апарату Державного бюро розслідувань, на який покладено завдання з питань організації та забезпечення доступу до публічної інформації або визначений окремим розпорядчим документом територіального управління Державного бюро розслідувань структурний підрозділ, або відповідальну особу, до функціональних обов`язків якого (якої) належать організація та забезпечення доступу до публічної інформації.

За положеннями п. 19 Розділу IV Порядку № 271 керівник відповідального структурного підрозділу здійснює організацію опрацювання запитів на публічну інформацію та надання відомостей за запитами на публічну інформацію в центральному апараті Державного бюро розслідувань.

Таким чином належним відповідачем у справах про відмову у наданні інформації на запит згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації» є саме розпорядник інформації, яким в даному випадку виступає Державне бюро розслідувань, як суб`єкт владних повноважень.

Крім того колегія суддів враховує, що в даному випадку Державним бюро розслідувань було відмовлено позивачу у наданні інформації на його запит і така відмова оформлена листом від 06.06.2022 року № 159ПІ/10-16-06-154/22.

Враховуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації», якою особі гарантується право на оскарження відмову в задоволенні запиту на інформацію, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача у даному випадку є визнання протиправною відмови Державного бюро розслідувань у наданні публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 31.05.2022 року, викладену у листі від 06.06.2022 року № 159ПІ/10-16-06-154/22 та зобов`язання Державного бюро розслідувань надати ОСОБА_1 публічну інформацію на запит від 31.05.2022 року, а саме, інформацію про реєстрацію в ДБР запитів на інформацію за 28-30 березня 2022 році у вигляді копії журналу реєстрації або в іншому вигляді, в якому така інформація наявна у розпорядника інформації.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України через порушення судом першої інстанції норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Що стосується витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

19.07.2022 року позивачем було подано до суду першої інстанції заяву про стягнення витрат позивача, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в якій позивач просив стягнути на його користь витрати, пов`язані із правовою допомогою адвоката у сумі 5434 грн.

12.02.2024 року позивачем було подано до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій він просив суд стягнути з відповідачів на його користь судові витрати у сумі 5434 грн.

15.02.2024 року представником ДБР було подано до суду першої інстанції заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій він посилався на відсутність підстав для стягнення на користь позивача судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу.

26.02.2024 року Одеським окружним адміністративним судом було ухвалено додаткове рішення у справі № 420/8573/22, яким стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн. (одна тисяча гривень). У задоволенні решти заяви - відмовлено.

Перевіривши законність і обґрунтованість додаткового судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

У відповідності до змісту вказаної статті, додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні позивача 19.07.2022 року до суду першої інстанції із заявою про стягнення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, позивач надав суду договір про надання правничої (правової) допомоги від 20.06.2021 року № 14, додаткову угоду до договору від 06.06.2022 року, акт про надання правничої (правової) допомоги від 17.07.2022 року.

Судом встановлено, що згідно п. 4.1.1 Договору за здійснення комплексу послуг щодо розгляду позовів, передбачених п. 2.4.1 договору у суді першої інстанції клієнт сплачує гонорар у гривневому еквіваленті 200 дол. США (до двох відповідачів) та 250 дол. США (більше двох відповідачів).

Згідно п. 4.3 Договору, гривневий еквівалент для розрахунків на час дії цього договору встановлюється відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют НБУ на дату укладення договору 20.06.2021 року - 1 долар США = 27,1712 грн.

Відповідно до Акту від 17.07.2022 року про надання правничої (правової) допомоги відповідно до Договору № 14 від 20.06.2021 року, в рамках адміністративного провадження Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/8573/22 при виконанні Договору про надання правничої (правової) допомоги від 20.06.2021 року адвокатом у повному обсязі виконані всі необхідні роботи із супроводу справи. Опис наданих за договором послуг міститься у п.2.4.1 Договору № 14, а розмір гонорару є фіксованим згідно п.4.1.1 вказаного Договору та складає 5434 грн ( 200 дол. США х 27,1712).

Частково задовольняючи вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що пропорційним предмету спору в даному випадку буде стягнення з ДБР витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Відповідно до положень ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір понесених витрат на правничу допомогу адвоката визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботи.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 23 січня 2014 року (справа "East/West Alliance Limited" проти України" (заява № 19336/04)) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Таким чином документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № №826/15063/18 (адміністративне провадження №К/9901/18029/19).

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів витрати на правничу допомогу у сумі 5434 грн., пов`язані з розглядом справи у суді першої інстанції.

В свою чергу при вирішенні питання про стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу суд першої інстанції вірно врахував ступінь складності даної справи, наявність у провадженні суду значної кількості справ з подібним предметом спору (про надання публічної інформації) між позивачем та ДБР чи його територіальним органом, а також щодо співмірності та пропорційності таких витрат.

У додатковій постанові від 19.09.2019 року по справі №810/2760/17 Верховний Суд вказував на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зважаючи на те, що дана справа відноситься до категорії незначних справ, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заявлена сума витрат у розмірі 5434 грн. не є співмірною зі складністю справи.

Крім того слід відмітити, що з огляду на розгляд справи в суді першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі (у письмовому провадженні), адвокатом не здійснювалось представництво клієнта шляхом участі у судових засіданнях.

Із врахуванням правових позицій Верховного Суду, висловлених у зазначених вище судових рішеннях, при вирішенні питання щодо обґрунтованості заявлених до відшкодування витрат апеляційним судом було перевірено співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та наданих адвокатом послуг, обсягом цих послуг, як цього вимагає частина п`ята статті 134 КАС України, за наслідком чого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума витрат, заявлена до відшкодування у розмірі 5434 грн. не є пропорційною заявленим позовним вимогам, і є явно завищеною.

Колегія суддів вважає, що враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, співмірності витрат на правову (правничу) допомогу із обсягом складених адвокатом в межах цієї адміністративної справи документів, складністю справи та значення справи для сторони, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, надану під час розгляду справи в суді першої нстанції, у розмірі 1 000,00 грн.

Понесені позивачем витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню товариству за рахунок бюджетних асигнувань ДБР відповідно до вимог ст.134 КАС України.

В свою чергу у поданій апеляційній скарзі представник ДБР фактично відтворив зміст заперечення на заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі про стягнення на його користь витрат на правову допомогу у розмірі 5434 грн., якому суд першої інстанції було надав правову оцінку та врахував при вирішення питання щодо розподілу судових витрат, шляхом зменшення витрат, які підлягають стягненню на користь позивача до 1 000 грн.

При цьому у поданій апеляційній скарзі представник відповідача стверджував про неспівмірність заявленого позивачем до відшкодування розміру витрат на правову допомогу саме у сумі 5434 грн., не зазначивши при цьому доводів щодо неспівмірності стягнутих судом першої інстанції витрат на правову допомогу у розмірі 1000 грн.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про відсутність факту надання адвокатом ОСОБА_5. правової допомоги ОСОБА_1 з огляду на притягнення адвоката ОСОБА_5 до дисциплінарної відповідальності із застосуванням стягнення у вигляді зупинення права на заняття адвокатською діяльністю (рішення КДКА Одеської області від 04.10.2022р.) та притягнення до дисциплінарної відповідальності із застосуванням стягнення у вигляді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю (рішення ВКДКА від 23.02.2023р.).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договір про надання правової допомоги був укладений між позивачем та адвокатом ОСОБА_5. 20.06.2021 року. Акт про надання правничої допомоги складено підписано сторонами 17.07.2022 року. Зазначеними документами засвідчується, що надання адвокатом ОСОБА_5. правової допомоги позивачу було здійснено ще до прийняття КДКА Одеської області та ВКДКА зазначених вище рішень, а тому підстави для відмови у стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу відсутні.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, та не свідчать по неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено додаткове судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а додаткове рішення суду - без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження у справі №420/8573/22 за поданими Державним бюро розслідувань апеляційними скаргами на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року.

Апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року скасувати.

Прийняти у справі нове судове рішення, яким позовом ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Державного бюро розслідувань у наданні публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 31.05.2022 року, викладену у листі від 06.06.2022 року № 159ПІ/10-16-06-154/22.

Зобов`язати Державне бюро розслідувань надати ОСОБА_1 публічну інформацію на запит від 31.05.2022 року, а саме, інформацію про реєстрацію в ДБР запитів на інформацію за 28-30 березня 2022 році у вигляді копії журналу реєстрації або в іншому вигляді, в якому така інформація наявна у розпорядника інформації.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року залишити без задоволення, а додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук