Справа № 420/14690/24
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2024-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №46 від 18.03.2024; зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до стажу роботи Позивача період роботи: з 15.05.1984 по 07.10.1992 водієм на автобазі тресту «Південгідроспецбуд»; - з 15.01.1985 по 15.12.1991 водієм на автобазі тресту «Південгідроспецбуд»; зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області при призначенні пенсії врахувати довідку про заробітну плату для обчислення пенсії №5 від 21.03.2011; зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області призначити та виплачувати позивачу пенсію з моменту звернення, а саме з 11.03.2024 довічно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області № 46 від 18.03.2024 йому відмовлено у призначенні пенсії за віком з підстав недостатності страхового стажу для призначення пенсії (не менше 27 років). Так до страхового стажу не зараховано: - період роботи з 15.05.1984 по 07.10.1992, оскільки в трудовій книжці виправлена дата наказу звільнення з роботи; - період роботи з 15.01.1985 по 15.12.1991 відповідно до уточнюючої довідки про заробітну плату № 5 від 21.03.2016, оскільки довідка не підтверджена первинними документами, що не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637; періоди з 01.01.2018 по 31.12.2018 та з 01.01.2020 по 21.04.2021, оскільки відсутні суми і сплата страхових внесків згідно індивідуальних відомостей застрахованих осіб. Згідно оскаржуваного рішення страховий стаж роботи Позивача становить 19 років 3 місяців 27 днів. Позивач не погоджується з даним рішенням, зважаючи на те, що недоліки у веденні трудової книжки є виною адміністрації підприємств, що не може бути підставою для невраховування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії за віком.

Ухвалою судді від 20.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

21.05.2024 до суду від ГУ ПФУ в Житомирській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано: - період роботи з 15.05.1984 по 07.10.1992, оскільки в трудовій книжці виправлена дата наказу звільнення з роботи; - періоди роботи з 15.01.1985 по 15.12.1991 відповідно до уточнюючої довідки про заробітну плату № 5 від 21.03.2016, оскільки довідка не підтверджена первинними документами; - періоди провадження підприємницької діяльності з 01.01.2018 по 31.12.2018, з 01.01.2020 по 21.04.2021, оскільки відсутні суми і сплата страхових внесків згідно індивідуальних відомостей застрахованих осіб. Інші документи передбачені пунктом 3 Порядку та Порядку №22 - відсутні. До страхового стажу зараховано всі періоди згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу. За поданими документами та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку страховий стаж особи становить 19 років 3 місяці 27 днів. Особа матиме право на пенсійну виплату при набутті необхідного страхового стажу. Враховуючи принцип екстериторіальності, розгляд заяви та наданих документів щодо призначення пенсії за віком здійснено структурним підрозділом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та 18.03.2024 винесено рішення №46 про відмову у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу.

30.05.2024 до суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що позовна вимога Позивача, в частині зобов`язання призначити та виплачувати пенсію з 11.03.2024 не підлягає задоволенню з підстав, що судом не може прийматися відповідне рішення, оскільки це є втручанням в дискреційні повноваження Пенсійного фонду України. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.03.2024 звернулася до Головного управління в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком згідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV.

Рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області №46 від 18.03.2024 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії.

З містом вищезазначеного рішення, з наданими документами страховий стаж становить 19 років 3 місяці 27 днів.

Відповідно до ст. 26 Закону 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Згідно із частиною 2 статті 24 Закону страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (01.01.2004).

За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано: - період роботи з 15.05.1984 по 07.10.1992, оскільки в трудовій книжці виправлена дата наказу звільнення з роботи; - періоди роботи з 15.01.1985 по 15.12.1991 відповідно до уточнюючої довідки про заробітну плату № 5 від 21.03.2016, оскільки довідка не підтверджена первинними документами; - періоди провадження підприємницької діяльності з 01.01.2018 по 31.12.2018, з 01.01.2020 по 21.04.2021, оскільки відсутні суми і сплата страхових внесків згідно індивідуальних відомостей застрахованих осіб.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

Зважаючи на неправомірність відмови в зарахуванні періодів роботи до страхового стражу згідно трудової книжки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Позивач документований паспортом громадянина України НОМЕР_1 , виданим 27 червня 1996 року Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області.

В трудовій книжці НОМЕР_2 , дата заповнення 14.07.1977, у графах зазначено: «Фамилия» - «Завтур»; «Имя» - « ОСОБА_2 »; «Отчество» - «Константиновна».

Трудова книжка НОМЕР_3 містить наступні записи:

12.07.1976 зарахований помічником слюсаря РММ до Єргайського ліспромгосп Крівошиївського району Томської області;

13.07.1976 відрахований як такий, що не приступив до роботи;

10.12.1976 прийнятий учнем токаря цеху УЖФ до Єргайського ліспромгосп Крівошиївського району Томської області. 20.11.1977 переведений токарем ІV розряду;

22.11.1979 переведений шофером усіх марок машин. 20.02.1980 звільнений за переводом для подальшої роботи в Крівошиївське КБО;

20.02.1980 прийнятий шофером до Крівошиївського КБО;

28.05.1980 звільнений за ст. 31 КЗОТ РСФСР;

15.07.1980 прийнятий в колону №1 на посаду водія автобуса 3 класу до Новосибирського пасажирського автотранспортного підприємства № 2;

12.11.1981 звільнений за власним бажанням;

05.01.1982 прийнятий водієм 3 кл на всі марки а/машин до Усть-Кутської мехколони № 83;

27.05.1982 переведений оператором гідросіялки 3 р.;

09.12.1982 переведений автослюсарем 4 розряду;

15.02.1983 звільнений за власним бажанням;

09.02.1983 прийнятий водієм автобуса 2 кл до Новосибирського пасажирського автотранспортного підприємства №9;

09.04.1984 звільнений за власним бажанням;

15.05.1984 прийнятий водієм 2 класу в а/к №1 в автобазу тресту «Південгідроспецбуд»;

08.02.1989 присвоєно 1 клас водія;

07.10.1992 звільнений за власним бажанням;

28.10.1993 прийнятий водієм 1 класу в ОГМ до Орендованого підприємства «Одеспобутбудпроект»;

28.03.1994 переведений на посаду машиніста пневмоколесних та гусеничних кранів 5-го розряду;

17.07.1995 звільнений за власним бажанням;

16.11.1995 прийнятий охоронцем до трест «Південгідроспецбуд»;

01.04.1998 звільнений за власним бажанням;

11.04.2007 прийнятий водієм за трудовим договором до СПД ОСОБА_3 ;

08.08.2007 звільнений за власним бажанням;

01.11.2011 прийнятий водієм вантажної машини до ТОВ «І-гра»;

31.05.2018 звільнений за власним бажанням.

29.11.2018 прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів категорії «Д» до ТОВ «Віраж»;

12.03.2019 звільнений за власним бажанням.

Крім того, позивачем було надано довідку ВАТ «Південгідроспецбуд» про заробітну плату для обчислення пенсії № 5 від 21.03.2011 за період з 1985 по 1991 рр.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

За приписами ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частина 1 статті 24 Закону № 1058-IV визначає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Приписами ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV передбачено, що право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мали особи за наявності страхового стажу не менше 28 років, у 2024 році будуть мати відповідно до п. 2 цієї ж статті, - у віці 63 роки, за наявності страхового стажу від 21 року, а у віці 65 років, за наявності страхового стажу від 15 років.

Отже, страховий стаж, набутий до впровадження системи персоніфікованого обліку, обчислюється на підставі документів згідно із законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон № 1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Згідно з положеннями статті 1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Суд зауважує, що страховий стаж, який безпосередньо пов`язаний зі сплатою страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, зараховується починаючи з 1 січня 2004 року.

До 1 січня 2004 року стаж вимірювався періодом роботи (трудовий стаж). Таким чином до 1 січня 2004 року трудовий стаж (періоди офіційної роботи, які підтверджуються записами в трудовій книжці) автоматично зараховується як страховий стаж.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Таким чином, законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Крім того, станом на час внесення спірного запису діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 № 162 (далі - Інструкція № 162)

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих і службовців.

Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно з пунктом 2.2 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття па роботу.

У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я по батькові, дату народження, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, па які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 162 всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення, повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно із пунктом 2.5 Інструкції № 162 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведенні на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та інші виправлення здійснюються адміністрацією того підприємства, де був внесений відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Пунктами 2.25 та 2.26 Інструкції № 162 визначено, що записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

Абзацами першим та другим пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до абзацу першого пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Суд зазначає, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи і ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового (страхового) стажу, а така підстави як «в трудовій книжці виправлена дата наказу звільнення з роботи» не може бути підставою для виключення спірних періодів роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, а також іншої документації з вини адміністрації підприємства, і як наслідок не може позбавляти його конституційного права на соціальний захист, а тому суд вважає, що вказаний вище періоди роботи з 15.05.1984 по 07.10.1992 протиправно не зараховано відповідачами до страхового стажу.

Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2018 року в справі № 677/277/17 висловлено правову позицію, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Слід також урахувати, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року в справі № 754/14898/15-а.

З вищенаведених мотивів щодо покладення відповідальності за неналежне ведення трудових книжок на особу, яка допустила такі порушення, а не на робітника, а також зважаючи, що вказані записи містять всю необхідну інформацію про період зайнятості позивача на вказаному підприємстві, характер виконуваної ним роботи, не може бути підставою для відмови в зарахуванні такого періоду роботи позивача до його страхового стажу.

Крім того, правом вимагати додаткові документи від підприємств, організацій і окремих осіб наділені лише органи, що призначають пенсії, а не особи, яким призначається пенсія. У разі сумніву або розбіжностей в документах, які враховуються при обчисленні пенсії, відповідач має вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Під час розгляду справи по суті, відповідачами не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження звернення до підприємств, в яких працював позивач, або архівні установи для отримання відомостей щодо спірних періодів.

Відповідачами також не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що записи у трудовій книжці позивача є недійсними та недостовірними.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших офіційних документах.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

Верховним Судом у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ГУ ПФУ в Житомирський області протиправно відмовило в зарахуванні до страхового стажу позивача періоду період роботи з 15.05.1984 по 07.10.1992. При цьому період роботи з 15.01.1985 по 15.12.1991 відповідно до довідки про заробітну плату № 5 від 21.03.2011 (довідка надана за період з січня 1985 р. по грудень 1991 р.) охоплюється вищезгаданими відомостями трудової книжки, а тому окремого доведення в аспекті наявності страхового стажу за умови наявних записів №№ 17, 18, 19 не потребує. Водночас, позиція позивача відносно цієї довідки є суперечливою, оскільки у позовній заяві він зазначає, що довідка про заробітну плату не є уточнюючою довідкою в розумінні постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 та наявність або відсутність довідки про заробітну плату не може бути підставою для зарахування / незарахування періоду роботи до страхового стажу, однак в прохальній частині позову просить зобов`язати відповідача-2 при призначенні пенсії врахувати довідку про заробітну плату для обчислення пенсії № 5 від 21.03.2011. Наразі ж між сторонами виник спір лише щодо достатності страхового стажу у позивача для призначення пенсії, а не щодо складових самої пенсії, призначення якої ще не відбулося. В свою чергу, судовому захисту підлягають виключно порушені права, а не ті, які б могли бути порушені в майбутньому.

Поряд із тим, позивачем не оскаржується не зарахування періодів провадження підприємницької діяльності з 01.01.2018 по 31.12.2018, з 01.01.2020 по 21.04.2021 через відсутність сум і сплати страхових внесків згідно індивідуальних відомостей застрахованих осіб, у зв`язку із цим судом в цій частині оспорюване рішення не оцінюється.

Таким чином, за оспорюваним рішенням №46 від 18.03.2024 пенсійним управлінням безпідставно визнано загальний трудовий стаж позивача 19 років 3 місяці 27 днів та не враховано до стажу період роботи з 15.05.1984 по 07.10.1992 згідно трудової книжки НОМЕР_3 .

При цьому, скасування судом оспорюваного рішення про відмову в призначенні пенсії за вищезазначених обставин у повному обсязі відповідає способу відновлення порушеного права позивача та не потребує окремого визнання протиправною бездіяльності щодо незарахування стажу відповідачем, як самостійного способу захисту порушеного права.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З практики Європейського суду випливає, що в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.

Відтак, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області, на обліку в якому перебуває позивач, повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду в даній справі.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (м. Одеса, вул. Канатна, 83, 65012; ), Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (10003, Житомирська обл., м. Житомир, вул.. Ольжича, буд. 7; ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №46 від 18.03.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 11.03.2024, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, а саме в частині врахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 15.05.1984 по 07.10.1992, згідно записів №№ 17, 18, 19 у трудовій книжці НОМЕР_3 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять грн. 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк