Справа № 420/30080/23
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2024-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/30080/23

Перша інстанція: суддя Іванов Е.А.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю. М., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 січня 2024 року у справі за позовом адвоката Чебаненка Андрія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2023 року адвоката Чебаненко А.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною відмову щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги під час звільнення з військової служби за контрактом за сімейними обставинами, яка викладена в листі від 16.10.2023 за №618/фес;

- зобов`язати виплатити одноразову грошову допомогу під час звільнення з військової служби за контрактом за сімейними обставинами.

В обґрунтування заявлених позовних вимог адвокат Чебаненко А.М., зазначає, що його довіритель проходив службу у ВЧ НОМЕР_1 та виключений зі списків особового складу військової частини як такий, що звільнений з військової служби через сімейні обставини, відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі- Закон №2232-ХІІ).

Також адвокат указує, що згідно наказу про звільнення ОСОБА_1 його календарна вислуга років складає повних 12 років, пільгова 1 рік 0 місяців, 26 днів, загальна - 13 років 0 місяців, 26 днів.

На переконання адвоката, відповідач протиправно, всупереч вимогам законодавства, порушуючи права його довірителя, гарантовані Конституцією України, не здійснив належних виплат при звільненні, зокрема, не виплатив одноразову грошову допомогу після звільнення в розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, яка передбачена абзацом 2 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 січня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років), за наявності вислуги років, що перевищує 10 років, має право на одноразову грошову допомогу в розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому суд вважав, що визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби є належним способом захисту порушених прав позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі, ВЧ НОМЕР_1 , посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час ухвалення рішення суд першої інстанції не врахував, що пункт 3 частини 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ передбачає такі обов`язкові умови на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 25%, зокрема, наявність сімейних обставин або інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України та наявність вислуги 10 років і більше.

Скаржник зазначає, що у Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 (далі - Перелік №413) відсутня обставина, на підставі якої був звільнений позивач, а саме: один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

На переконання скаржника, позивачем дотримана лише одна з двох обов`язкових умов, визначених пунктом 3 частини 2 статті 15 Закону №2011-XII (наявність вислуги 10 років і більше), а тому вважає, що позивач не набув права на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Також скаржник посилається на те, що наказом ВЧ НОМЕР_1 № 225 від 09.08.2023 внесені зміни до наказу щодо звільнення позивача та визначення належних виплат, зокрема, в пункті 4 виключений абзац щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за сімейними обставинами у зв`язку із відсутністю підстав для виплати відповідно до Переліку № 413.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, зокрема, у ВЧ НОМЕР_1 .

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.08.2023 № 217 майор ОСОБА_1 , старший помічник начальника штабу з безпеки зв`язку начальник служби захисту інформації та кібернетичної безпеки ВЧ НОМЕР_1 , на підставі наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 25.07.2023 №327 та відповідно до пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу», звільнений з військової служби у запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років).

Згідно вказаного наказу остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 01.08.2023 (а.с.10).

Відповідно до наказу від 01.08.2023 № 217 станом на день звільнення позивача вислуга років становить: календарна - 12 років 00 місяців 00 днів, пільгова - 01 рік 00 місяців 26 днів; загальна - 13 років 00 місяці 26 днів.

22.09.2023 позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із заявою, стосовно вирішення питання про виплату одноразової грошової допомоги. (а.с.11).

Листом від 16.10.2023 за № 618/фес відповідач, на вказану заяву ОСОБА_1 повідомив останньому, що наказом від 09.08.2023 №225 внесені зміни до раніше виданого наказу №217 від 01.08.2023 щодо його звільнення, а саме: виключений абзац щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з відсутністю правових підстав для такої виплати (а.с.12).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Зі змісту апеляції випливає, що в цій справі спірним є питання чи наявне у позивача право на виплату одноразової грошової допомоги після звільнення, в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

ВЧ НОМЕР_1 заперечує таке право позивача, покликаючись на те, що звільнення військовослужбовця у зв`язку із сімейними обставинами або іншими поважними причинами, з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації, тобто за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ, не встановлює правових підстав для виплати вказаної допомоги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів керується наступним.

Згідно із положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону №2232-ХІІ).

Так за частинрю 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей відповідно до Конституції України визначає Закон № 2011-ХІІ, який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення згідно з положеннями частини 2 зазначеної статті входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно абзацу 2 пункту 2 статті 15 Закону №2011-XII (в редакції чинній на час звільнення позивача) військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Як згадувалося вище, 01.08.2023 ОСОБА_1 звільнений з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ та його календарна вислуга становить 12 років 00 місяців 26 днів.

Скаржник, заперечуючи право позивача, на виплату грошової допомоги зазначає, що підставою для такої виплати є відповідні положення Закону №2011-XII із посиланням на сімейні обставини, що визначені Переліком №413, який не містить підстав, передбачених Законом №2232-ХІІ.

Так, відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.

Слід зазначити, що пункт 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ був доповнений підпунктом «г» згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» №2169-IX від 01.04.2022 (далі Закон №2169-ІХ).

З приводу посилання скаржника на те, що Переліком №413 не передбачена така сімейна обставина або інша поважна причина як «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років», колегія суддів зазначає таке.

Пункт 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ яка визначає підстави звільнення з військової служби, зокрема, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, доповнений підпунктом «г» Законом №2169-IX, який набрав чинності з 13.04.2022, тобто під час дії воєнного стану.

Відповідно до Пояснювальної записки до проекту Закону №2169-ІХ метою внесення даних змін до Закону № 2232-ХІІ є забезпечення принципу охорони дитинства і материнства шляхом встановлення додаткових підстав для звільнення з військової служби та відстрочки від мобілізації під час воєнного стану та особливого періоду.

Саме з цією метою були внесені зміни до Закону, зокрема щодо підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Також колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 2 розділу II Прикінцеві положення Закону №2169-IX Кабінет Міністрів України зобов`язано протягом одного місяця з дня набрання чинності цим Законом:

-забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону, та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;

-забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

З огляду на те, що станом на час звільнення позивача та на час ухвалення рішення вбачається, що на виконання прикінцевих положень Закону №2169-IX Кабінет Міністрів України не вчинив дії щодо прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону, та щодо приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом, слід констатувати, що суд має керуватися нормами Закону № 2232-ХІІ, який згідно загальновизнаних правил пріоритетності норм права, має вищу юридичну силу, ніж постанова Кабінету Міністрів України.

Колегія суддів також враховує, що Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію і з цього часу в Україні діє особливий період, який включає і воєнний стан, який введений в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статі 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 та продовжений до цього часу.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів критично ставиться до аргументів скаржника, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої статтею 15 Закону №2011-XII, у зв`язку із відсутністю такої норми у Переліку №413.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що юридична природа соціальних виплат, у тому числі грошового забезпечення, розглядається не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами правової держави та принципу верховенства права.

У справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ наголосив, що в межах свободи дій держави перебуває право визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідних для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). Тобто коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв, і якщо людина очевидно підходить під ці критерії - це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.

Крім того, слід врахувати висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тімошенко проти України» (заява№ 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість за потреби, за відповідної консультації передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Також колегія суддів враховує, що у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Зазначений принцип на думку суду передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності.

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas V. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, a також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007року, тау справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 1 Тчервня 2009року).»

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суд при розгляді цієї справи враховує вищевказану практику ЄСПЛ як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 набув право на отримання одноразової грошової допомоги, у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої абзацом 2 частини 2 статті 15 Закону №2011-XII.

Доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 січня 2024 року у справі за позовом адвоката Чебаненка Андрія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 24.06.2024.