Справа № 140/1344/24
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2024-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року Справа № 140/1344/24 пров. № А/857/10447/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Кузьмича С.М.,

при секретарі судового засідання Гладкій С.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Львові справу за позовом Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» до Маневицької селищної ради Маневицького району Волинської області про визнання протиправним та нечинним рішення в частині, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 9 квітня 2024 року (суддя Платхтій Н.Б., м.Луцьк, повний текст складено 19 квітня 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 Державна установа «Маневицька виправна колонія (№42)» (далі ДУ, колонія відповідно) звернулася до суду з позовом до Маневицької селищної ради Маневицького району Волинської області (далі Селищна рада) в якому просила визнання протиправним та нечинним пункту 2 рішення Селищної ради від 12.07.2023 №36/25 «Про внесення змін до рішення селищної ради від 27.05.2022 №23/6 «Про встановлення місцевих податків та зборів на території Маневицької селищної територіальної громади» (далі Рішення №№36/24, 23/6 відповідно).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В доводах апеляційної скарги вказує, що прийнятті оскаржуваного пункту 2 Рішення №36/25 радою не було дотримано строків щодо його оприлюднення, чим порушено принцип стабільності, оскільки таке Рішення було прийнято менш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду. Також позивач вважає, що оскаржуване рішення перебуває у площині законодавства про захист економічної конкуренції та рада, яка у спірних відносинах виступає у якості суб`єкта владних повноважень, під час прийняття такого рішення не навела жодних належних обґрунтувань правомірності здійсненого нею у оскаржуваному рішенні вилучення з переліку пільг для фізичних та юридичних осіб, код категорії цільового призначення землі 03.01 «для будівництва та обслуговування будівель органів державної влади та органів місцевого самоврядування», залишивши при цьому надання пільг для юридичних та фізичних осіб, які мають у постійному користуванні земельні ділянки з іншими кодами цільового призначення земельної ділянки (наприклад, землі громадської забудови /для розміщення та постійної діяльності органів і підрозділів ДСНС (код 03.14), тоді як встановлення такого розмежування може призвести до нерівності ринкової позиції суб`єктів господарювання, які здійснюють некомерційне господарювання в межах однієї адміністративної територіальної одиниці. Вказує, що пункт 2 оскаржуваного рішення прийнято з порушенням Закону України «Про захист економічної конкуренції», з огляду на те, що цим рішенням встановлено різні підходи для справляння земельного податку та надання пільг з по ставках земельного податку суб`єктам некомерційного господарювання, що розташовані на території ради, за постійне користування земельними ділянками за прихованими та необґрунтованим критеріями, які ставлять у нерівне становище суб`єктів некомерційного господарювання та можуть призвести до обмеження конкуренції (що кваліфіковано як антиконкурентні дії органу місцевого самоврядування), і не було погоджено з територіальним відділенням Антимонопольним комітетом України, що є підставою для визнання його протиправним та нечинним. Вважає, що дане Рішення №36/25 є нормативно-правовим регуляторним актом.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ДУ на праві постійного користування належать земельні ділянки з кадастровими номерами №:01:001:1156 та №:01:001:1155 із цільовим призначенням 03.01 - для будівництва та обслуговування будівель органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які розташовані за адресою: Волинська область, смт Маневичі, вулиця Снітка Андрія, будинок 25, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 19.03.2018 №117513037 та №117521109 (а.с.59,60,67) та витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 07.12.2017 №НВ-017 та №НВ-017 (а.с.61-66).

Рішенням Селищної ради №23/6 встановлено перелік пільг для фізичних та юридичних осіб, наданих відповідно до пункту 284.1 статті 284 Податкового кодексу України (далі ПК) із сплати земельного податку, в тому числі для земель громадської забудови/для будівництва та обслуговування будівель органів державної влади та органів місцевого самоврядування (код 03.01) в розмірі 100% (а.с.15-48).

12.07.2023 Селищна рада прийняла Рішення №36/25, відповідно до пункту 2 якого внесено зміни у перелік пільг по ставках земельного податку для фізичних та юридичних осіб, наданих відповідно до пункту 284.1 статті 284 ПК, вилучивши з переліку пільг для фізичних та юридичних осіб, код категорії цільового призначення землі 03.01 «для будівництва та обслуговування будівель органів державної влади та органів місцевого самоврядування» (а.с.13-14).

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Відповідно до частини першої статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК, який визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно із пунктом 8.1 статті 8 ПК в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Нормами пунктів 8.2, 8.3 статті 8 ПК визначено, що до загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Так, відповідно до пунктів 10.1, 10.2-1 статті 10 ПК до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю, крім земельного податку за лісові землі).

Підпунктами 12.3.1, 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно із статтею 265 ПК податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Згідно з пунктом 269.1 статті 269 ПК платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК визначено, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 271.1 статті 271 ПК базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом, а також площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок розташованих у межах населених пунктів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (пункт 271.2 статті 271 ПК) .

Згідно з пунктом 274.1 статті 274 ПК ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Як передбачено пунктом 274.2 статті 274 ПК ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності).

Відповідно до пункту 284.1. статті 284 ПК України Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

Нові зміни до рішень щодо наданих пільг зі сплати земельного податку надаються відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки до 1 числа першого місяця кварталу, що настає за звітним кварталом, у якому відбулися зазначені зміни.

Нормами пункту 284.2. статті 284 ПК визначено, що якщо право на пільгу у платника виникає протягом року, то він звільняється від сплати податку починаючи з місяця, що настає за місяцем, у якому виникло це право. У разі втрати права на пільгу протягом року податок сплачується починаючи з місяця, що настає за місяцем, у якому втрачено це право.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною першою статті 46 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини першої статті 26 Закону №280/97-ВР та статті 143 Конституції України.

Зважаючи на зміст наведених законодавчих норм, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на землю, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням №23/6 встановлено перелік пільг для фізичних та юридичних осіб, наданих відповідно до пункту 284.1 статті 284 ПК із сплати земельного податку (а.с.15-48).

В подальшому, оскаржуваним Рішення Селищної ради №36/25 до Рішення №23/6 було внесено зміни, а саме виключено з переліку пільг для фізичних та юридичних осіб, код категорії цільового призначення землі 03.01 «для будівництва та обслуговування будівель органів державної влади та органів місцевого самоврядування» (а.с.13).

В поданій позовній заяві позивач стверджує, що в порушення підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК вказане рішення не було оприлюднено до 25.07.2023.

За змістом статті 11 Закону №280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, у тому числі нормативно-правового характеру, підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», статтею 15 якого встановлено обов`язок оприлюднення розпорядниками своїх нормативно - правових актів невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів з дня їх затвердження. Ця ж стаття Закону України «Про доступ до публічної інформації» у імперативній формі визначає, що у разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.10.2021 у справі №0940/2301/18.

Згідно відомостей, що містяться на офіційному сайті Селищної ради, Рішення №36/25 було опубліковане 24.07.2023 (а.с.165).

Факт оприлюднення Рішення №36/25 о 16:07 год 24.07.2023 підтверджено свідком допитам в судовому засіданні судом першої інстанції.

Таким чином, оскаржуване Рішення, датоване 12.07.2023, відповідає вимогам пункту 12.3, підпункту 12.3.4 пункту 12.3 та пункту 12.5 статті 12 ПК, оскільки офіційно прийняте до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, оприлюднене відповідачем на її офіційному веб-сайті 24.07.2023, тобто до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, у якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін, а саме - 2024 році, й набрало чинності з 01.01.2024.

Отже, є вірними висновки суду першої інстанції про те, що та обставина, що оспорюване позивачем Рішення №36/25 з питань оподаткування місцевими податками та зборами було опубліковане у мережі Інтернет з використанням офіційного веб ресурсу Селищної ради, за наявності при цьому в національному законодавстві правової основи для можливості офіційного оприлюднення прийнятих органом місцевого самоврядування рішень у такий спосіб, не дає підстав стверджувати, що це рішення не було належним чином доведене до відома позивача і з цих підстав є нечинним, порушує його права як платника податків та учасника регламентованих таким рішенням відносин.

Відповідно до частини одинадцятої статті 59 Закону №280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проєкти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Частиною шостою статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від (далі - Закон №2939-VI) визначено, що розпорядники інформації можуть оприлюднювати публічну інформацію на своєму офіційному веб-сайті, у власних офіційних друкованих виданнях та/або у медіа на підставі договорів про висвітлення діяльності, укладених із суб`єктами у сфері медіа. У разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб сайту така інформація обов`язково оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа.

Положеннями частини десятої статті 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон №389-VIII) передбачено, що у період дії воєнного стану на акти органів місцевого самоврядування, військово-цивільних адміністрацій та військових адміністрацій, а також їх посадових осіб не поширюються вимоги пункту 3 частини першої (у частині оприлюднення проектів актів), частини четвертої статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та Закону України «Про державну допомогу суб`єктам господарювання».

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався і триває станом на сьогодні.

Отже, як правильно зазначено судом, з огляду на правила частини десятої статті 9 Закону №389-VIII проєкти рішень органів місцевого самоврядування в період дії воєнного стану оприлюдненню не підлягають, а тому в діях відповідача відсутні порушення в цій частині.

Щодо доводів скаржника про недотримання відповідачем вимог Закону України «Про Антимонопольний комітет України» (далі - Закон №3659-XII) та Законів України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон №2210-III), то необхідно зазначити наступне.

Згідно із частиною першою статті 1, пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №3659-XII Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. До основних завдань Антимонопольного комітету України належить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики, зокрема, в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Частиною четвертою статті 20 Закону №3659-XII встановлено, що органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані погоджувати з Антимонопольним комітетом України, його територіальними відділеннями проекти нормативно-правових актів та інших рішень, які можуть вплинути на конкуренцію, зокрема щодо створення суб`єктів господарювання, встановлення і зміни правил їх поведінки на ринку, або такі, що можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції на відповідних ринках, а також одержувати дозвіл Антимонопольного комітету України на концентрацію у випадках, передбачених законом.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №2210-ІІІ, економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

Частинами першою та третьою статті 15 цього Закону встановлено, що антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції. Вчинення антиконкурентних дій органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Аналіз наведених приписів дає підстави для висновку, що ключовим питанням законодавець визначив рішення, дії, які мають вплив на конкуренцію.

Проте, колонія відповідно до свого Положення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.10.2021 №3665/5 (а.с.132-136) є бюджетною неприбутковою установою, отже відсутні будь-які докази суперництва між ринковими суб`єктами господарювання, які здійснюють господарську діяльність, або є товаровиробниками на одному товарному ринку. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази про надання переваги або встановлення більш сприятливого режиму оподаткування одному господарюючому суб`єкту над іншим, які перебувають в аналогічному юридичному та фактичному становищі, оскільки рішення в спірній частині стосується одного і того ж виду цільового призначення земельної ділянки 03.01 та скасовує пільгу зі сплати земельного податку іншим державним органам, зокрема суду, поліції, пенсійному органу, про що свідчить лист Головного управління ДПС у Волинській області від 11.03.2024 про надання інформації щодо нарахованих сум земельного податку з юридичних осіб на 2024 рік по Маневицькій територіальній громаді (а.с.221-224).

При цьому спірним Рішенням рада встановила ставку земельного податку однакову для всіх юридичний осіб.

Згідно практики Верховного Суду, що наведена у постанові від 23.03.2023 у справі №160/9207/18, в будь-якому випадку, факт наявності/відсутності антиконкурентних дій або рішення суб`єкта владних повноважень повинен встановлюватись компетентним державним органом, яким є Антимонопольний комітет України. Так, частиною четвертою статті 4 Закону №2210-ІІІ встановлено, що державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб`єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюються органами Антимонопольного комітету України.

Цим Законом також встановлюється порядок розгляду Антимонопольним комітетом справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема визначаються підстави для відкриття справи, процедура та порядок її розгляду, прийняття та оскарження рішення, процесуальні права і обов`язки осіб, які беруть участь у справі - заявника, відповідача, співвідповідача, їх представників, третіх осіб, порядок подання, забезпечення та вилучення доказів, призначення експертизи, тощо. У разі встановлення порушення вимог цього Закону, винні особи притягуються до відповідальності: накладення штрафу; притягнення до адміністративної відповідальності; відшкодування шкоди.

Отже, виключно до компетенції Антимонопольного комітету України віднесено питання встановлення наявності/відсутності законодавства про захист економічної конкуренції і суд не вправі перебирати на себе такі повноваження.

Безпідставними є також покликання позивача про порушення Селищною радою вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (далі Закон №1160-IV), з підстав того, що Рішення №36/25 є регуляторним актом, однак Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в справі №0940/2301/18 відступила від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше прийнятій постанові Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №357/14346/17 стосовно того, що рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів є регуляторним актом і на таке рішення поширюються положення Закону №1160-IV.

Одночасно було сформульовано наступний висновок: «Рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке приймається на підставі, за правилами й на виконання відповідних приписів Податкового кодексу України і оприлюднюється у встановленому цим Кодексом порядку. Вказані рішення не належать до регуляторних актів у розумінні Закону №1160-IV, у зв`язку з чим цей Закон не поширює свою дію на такі рішення загалом та, зокрема, у 2017, 2018 роках».

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №160/9207/18.

Крім того, згідно з підпунктом 12.3.8 пункту 12.3 статті 12 ПК на період дії воєнного чи надзвичайного стану сільські, селищні, міські ради мають право приймати рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів та податкових пільг із сплати місцевих податків та/або зборів без застосування процедур, передбачених Законом №1160-IV. У разі введення воєнного чи надзвичайного стану в окремих місцевостях України положення цього підпункту поширюється виключно на представницькі органи територіальних громад відповідних адміністративно-територіальних одиниць, на території яких введено воєнний чи надзвичайний стан.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції в повній мірі встановив фактичні обставини справи, надав об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів наведених як позивачем так і відповідачем, у зв`язку з чим, відсутні підстави вважати, що обставини справи встановлено не повно чи неправильно, а отже і наведені скаржником доводи в апеляційній скарзі щодо цього не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42» залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 9 квітня 2024 року без змін. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Cуддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
С. М. Кузьмич
Повне судове рішення складено 24 червня 2024 року.