Справа № 280/3311/24
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року Справа № 280/3311/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Тетерюк Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-Б; ),

Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16; )

про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Запорізькій області), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач 2, ГУ ПФУ в м. Києві) в якій позивач просить суд:

- скасувати рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії від 08.04.2024 № 04;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області та ГУ ПФУ в м. Києві зарахувати позивачу період роботи з 11.10.2017 по 31.12.2023 до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та період роботи з 01.01.2024 по 09.02.2024 до страхового стажу та спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві призначити позивачу пенсію за вислугу років згідно п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 01.04.2024 та провести відповідні виплати.

Позовна заява подана представником позивача адвокатом Чумаком Р.В., який діє на підставі ордеру серія АХ №1173485 від 09.04.2024.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01.04.2024 позивач, через веб-портал Пенсійного фонду України, подала заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII), однак рішенням, ГУ ПФУ в Запорізькій області у призначенні пенсії було відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи станом на 11.10.2017. Крім того, згідно аналізу протоколу розрахунку страхового стажу, до спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років не зарахований період роботи з 11.10.2017 по 31.12.2023, а період роботи з 01.01.2024 по 09.02.2024 не зарахований як до страхового так і спеціального стажу. Позивач не погоджується з такою відмовою, оскільки вважає, що спеціальний стаж її роботи на момент звернення із заявою про призначення пенсії є достатнім для призначення пенсії на підставі пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII. Наголошує на тому, що наявність спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, підтверджуються записами у трудовій книжці позивача. Крім того, посилається на те, що обмежуючи п. 2.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) урахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017, для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права. Отже, у даному випадку мають застосовуватися положення п. «е» ст. 55 Закону № 1788-ХІІ в редакції, яка діяла до 01.04.2015 (з урахуванням Рішення КСУ № 2-р/2019 від 04.06.2019), а спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугу років має визначатися на день звернення із заявою про призначення пенсії. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 17.04.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 24.04.2024 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи; витребувано докази по справі.

29.04.2024 відповідач 1 подав витребувані докази та відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що 01.04.2024 позивач звернулась із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII. За принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Запорізькій області розглянуто заяву позивача та відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу 26 років 6 місяців станом на 11.01.2017. Страховий стаж позивачки становить 33 роки 4 дні. Спеціальний стаж особи складає 20 років 11 місяців 14 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви до страхового та спеціального стажу зараховано всі періоди. Оскільки позивач не має необхідного спеціального стажу 26 років 6 місяців, тому відсутні законні підстави для призначення пенсії відповідно до п. 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV з урахуванням вимог п. е ст. 55 Закону №1788- XII. Таким чином, виходячи з вищезазначеного, дії ГУ ПФУ в Запорізькій області не суперечать чинному законодавству України, тому підстави для задоволення вимог позивача повністю відсутні. Звертає увагу, що ГУ ПФУ в Запорізькій області було уповноважено на розгляд конкретної заяви позивачки про призначення пенсії від 01.04.2024, тому територіальним органом Пенсійного фонду України, уповноваженим на призначення пенсії позивачу, повинно бути ГУ ПФУ в м. Київ. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

29.04.2024 представник позивача подав відповідь на відзив відповідача 1, в якій зазначив, що на час виникнення спірних правовідносин (подачі заяви про призначення пенсії та прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії) Закон № 1788-ХІІ, з урахуванням Рішення КСУ № 2-р/2019 від 04.06.2019, встановлював право на пенсію за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Однак, на час виникнення спірних правовідносин наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 з одного боку, та Законом № 1058-ІV з іншого в частині обмеження права на пільговий стаж, здобутий після 11.10.2017. Представник позивача, посилаючись на позицію Великої Палати Верховного Суду в постановах від 03.11.2021 у справі №360/3611/20, від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16, зазначає, що у даному випадку мають застосовуватися положення п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ в редакції, яка діяла до 01.04.2015 (з урахуванням Рішення КСУ № 2-р/2019 від 04.06.2019), а спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугу років визначатися на день звернення із заявою про призначення пенсії. Крім того, відповідачем 1 у відзиві не надано жодних заперечень щодо обставин не зарахування оскаржуваних позивачем періодів до його страхового та спеціального стажу, а отже фактично визнано протиправність своїх дій і правомірність вимог позивача. Просить задовольнити позовні вимоги.

03.05.2024 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2, в якій окрім вищенаведеного, зазначив, що за приписами ст. 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Уточнюючі довідки для підтвердження спеціального трудового стажу або інші документи необхідно надавати лише коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці. Записи трудової книжки позивача підтверджують її зайнятість на посадах, що дають право на призначення пенсії, отже відповідач необґрунтовано поставив під сумнів записи у її трудовій книжці.

06.05.2024 до суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мали працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України незалежно від віку, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: станом на 1 січня 2016 - не менше 25 років 6 місяців; до 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців. Тобто стаж за вислугу років для визначення права на пенсію враховується лише по 11.10.2017. Так, вік позивачки 51 рік 2 місяці 20 днів. Страховий стаж становить 33 роки 4 дні, спеціальний стаж особи станом на 11 жовтня 2017 року становить 20 років 11 місяців 14 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до спеціального стажу та страхового стажу зараховано всі періоди роботи. Враховуючи вищевикладене, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1058-IV у зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років.

На підставі наданих сторонами письмових доказів судом встановлено такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01.04.2024 звернулась до територіального органу Пенсійного фонду за місцем проживання із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII.

У відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою управління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (із подальшими змінами та доповненнями) (далі - Порядок №22-1) передбачено, що з 01 квітня 2021 року органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунки пенсій в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер.

Враховуючи наведене, заява позивача від 01.04.2024 про призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII в порядку екстериторіальності розглянута ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Рішенням про відмову у призначенні пенсії №04 від 08.04.2024, прийнятим відділом призначення пенсій ГУ ПФУ в Запорізькій області, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років та зазначено, що вік заявника 51 рік 2 місяця 20 днів. Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 55 Закону №1788-XII, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-XII. Пунктом «е» ст. 55 Закону №1788-XII передбачено призначення пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 січня 2016 року не менше 25 років 06 місяців; до 11.10.2017 не менше 26 років 06 місяців. Страховий стаж особи становить 33 роки 4 дня, спеціальний стаж особи станом на 11.10.2017 становить 20 років 11 місяців 14 днів. За доданими документами до спеціального стажу та страхового стажу зараховано всі періоди роботи. Прийнято рішення відмовити у призначенні пенсії за вислугу років, оскільки відсутній необхідний спеціальний стаж.

Вважаючи рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Згідно із положеннями частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом № 1788-XII та Законом № 1058-ІV, іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Положеннями ст. 52 Закону № 1788-XII визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» ст. 55 Закону № 1788-XII (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набув чинності з 01.04.2015 пункт «е» статті 55 Закону № 1788-XII було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII до статті 55 Закону № 1788-XII з 01.01.2016 також було внесено зміни, відповідно до якого пункт «е» вказаної статті має наступний зміст: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

04.06.2019 року Конституційним Судом України було ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту «а» ст.54, ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII.

Конституційний Суд України ухвалюючи вищезазначене рішення №2-р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що для запровадження юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Згідно статті 51 Закону №1788-XII, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788-XII, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону 1788-XII, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1,3, частини третьої статті 22, статті 46 Конституції України.

Крім того на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом № 213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-XII щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону №1788-XII, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-XII поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-XII.

Відтак Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону №1788-XII Законом №213-VIII та Законом №911-VIII- неконституційними.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04.06.2019.

Отже починаючи з 05.06.2019 положення пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, яка передбачає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що єдиною умовою для набуття позивачем права на призначення пенсії за вислугу років є наявність у неї станом на дату звернення за призначенням пенсії за вислугу років не менше 25 років спеціального стажу роботи.

За змістом положень статті 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Як вбачається з трудової книжки ОСОБА_1 від 10.10.1990 серії НОМЕР_2 , вона, зокрема, з 01.09.1991 по 15.08.1995 навчалась у вищому навчальному закладі, з 02.10.1995 по 01.07.1997 працювала на посаді вихователя у дошкільній установі №6; з 04.07.1997 по 31.10.1997 працювала на посаді вихователя у дошкільній установі №542; з 03.11.1997 по 08.01.1998 працювала на посаді вихователя у дошкільній установі №541; з 01.02.1999 по 09.12.2008 працювала на посаді вихователя дитячого садка №2/4 при Службі Безпеки України; з 10.12.2008 по 31.03.2009 працювала на посаді няні дитячого садка №2/4 при Службі Безпеки України; з 01.04.2009 по 09.02.2024 працювала на посаді вихователя дошкільного навчального закладу №117.

Згідно наданих до матеріалів справи розрахунків пенсії, до спеціального стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, зараховано періоди з 02.10.1995 по 01.07.1997, з 04.07.1997 по 31.10.1997, з 03.11.1997 по 08.01.1998, з 01.02.1999 по 31.03.2009, з 01.04.2009 по 10.10.2017, що сукупно складає 20 років 11 місяців 14 днів.

При цьому, як свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок пенсії позивача за пенсійною справою 04, період роботи на відповідних посадах з 11.07.2017 по 31.12.2023 зарахований виключно до страхового стажу позивача, а період з 01.01.2024 по 09.02.2024 взагалі не зарахований ні до страхового, ні до спеціального стажу позивача, без жодного мотивування з боку пенсійного органу.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідачем 1 протиправно не зараховано до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, період роботи позивача з 11.07.2017 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 09.02.2024, а період роботи з 01.01.2024 по 09.02.2024 також протиправно не зараховано до страхового стажу позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення № 04 від 08.04.2024 року про відмову у призначенні пенсії за вислугою років не відповідає критеріям, встановленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), а тому наявні підстави для визнання протиправним та скасування такого рішення.

Обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд доходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання пенсійного органу зарахувати до спеціального стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, період роботи позивача з 11.07.2017 по 09.02.2024, а також зарахувати період роботи з 01.01.2024 по 09.02.2024 до страхового стажу позивача.

Водночас, слід зазначити, що частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Адміністративний суд надає оцінку рішенню суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям правомірності, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України, виключно з огляду на зміст такого рішення.

Суд враховує, що обчислення стажу відноситься до компетенції органів Пенсійного фонду, і суд не може перебирати на себе таку функцію та здійснювати розрахунок страхового стажу, у тому числі спеціального, а також встановлювати його достатність для призначення позивачу пенсії за вислугу років.

За наведеного вище, суд вважає передчасними вимоги про зобов`язання пенсійного органу призначити позивачу пенсію за вислугу років з 01.04.2024, оскільки задоволення позову у спосіб, заявлений позивачем, може призвести до не відповідного розрахунку спеціального стажу позивача.

Отже з метою відновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах наявні підстави для зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років від 01.04.2024 та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Обрання такого способу захисту порушеного права позивача узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а, від 17.07.2018 у справі №514/166/16-а тощо.

При цьому, відповідний обов`язок необхідно покласти на ГУ ПФУ в Запорізькій області як на суб`єкта владних повноважень, уповноваженого в порядку екстериторіальності на вирішення питання щодо призначення відповідного виду пенсії позивачу.

Водночас, у спірних правовідносинах судом не встановлено порушення прав позивача з боку ГУ ПФУ в м.Києві будь-якими його рішеннями, діями або бездіяльністю, а тому в задоволенні позовних вимог до відповідача 2 необхідно відмовити.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Інші аргументи сторін не є визначальними для правильного вирішення спору та не вимагають окремої оцінки суду.

Частинами 1, 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є частково обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

За приписами частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1937,92 грн

Враховуючи висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову, понесені позивачем витрати на сплату судового збору підлягають стягненню на його користь в розмірі 968,96 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 77, 132, 139, 143, 241246, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 08 квітня 2024 року № 04 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років, прийняте за результатами розгляду зави ОСОБА_1 від 01 квітня 2024 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, періоди роботи ОСОБА_1 з 11.07.2017 по 31.12.2023 та з 01.01.2024 по 09.02.2024.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.01.2024 по 09.02.2024.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 року №2-р/2019, подану ОСОБА_1 01 квітня 2024 року, та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач 1 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, місцезнаходження: 69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-Б; .

Відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16; .

Повне судове рішення складено 24.06.2024.

Суддя М.О. Семененко