Справа № 420/10383/24
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2024-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бездрабка О.І.,

при секретарі - Собчук Є.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Казнєвського В.О.

перекладача - Нікішова О.О.

представника відповідача - Половенка В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18.01.2024 р. № 10-24, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у 2022 році звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби від 18.01.2024 р. № 10-24 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає таке рішення необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не враховано інформацію по країні походження, яка підтверджує наявність підстав для визнання позивача як біженцем, так і особою, яка потребує додаткового захисту. Вказує, що не може повернутись до країни громадянської належності через особисті погляди, пов`язані із негативним ставленням до російського уряду через війну в Україні, а також ймовірну можливість примусового рекрутування до збройних сил рф.

Ухвалою від 05.04.2024 р. відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 13.05.2024 р. на 10:00 год. та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.

22.04.2024 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що ані заявник, ані його близькі родичі ніколи не були членами релігійних, політичних, громадських або військових організацій ані в рф, ані за кордоном. Також, заявник не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке б було пов`язано з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами. На територію України позивач прибув легально 20.02.2022 р., однак, незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із відповідною заявою лише 26.12.2022 р., тобто через 10 місяців після останнього легального потрапляння на територію України та виключно через неможливість подальшої легалізації на території України. Зазначає, що позивач не був об`єктом переслідування за ознаками громадянства (раси), національності (етнічної належності) або віросповідання в рф. За результатами аналізу матеріалів особової справи не встановлено об`єктивно виражених особистих (політичних) переконань, позивач жодним чином не пов`язаний з політичною діяльністю країни своєї громадянської належності. Звертається увага на те, що ані під час проживання на території рф, ані після прибуття в Україну та проживання в нашій країні певного періоду часу він подібною діяльністю не займався. Встановлено обставину використання позивачем соціальних мереж з метою підсилення власних позицій під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також погроз фізичної розправи із сторони колишнього колеги - громадянина рф. Однак, позивач не зробив реальної спроби обґрунтувати заяву, всі надані відомості є не деталізованими та мають загальний характер, без володіння позивачем інформації про суб`єкти та об`єкти ймовірного переслідування. Також, в позивача відсутні будь які документи, що можуть підтвердити історію його переслідування або дискримінації на території російської федерації.

Протокольною ухвалою від 13.05.2024 р. відкладено підготовче засідання на 11.06.2024 р. на 10:00 год. у зв`язку із необхідністю залучення перекладача.

Ухвалою від 11.06.2024 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.06.2024 р. на 10:30 год.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з вказаних у відзиві підстав.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, уродженцем м.Юхнов, Калузької області (рф). За національністю росіянин, за віросповіданням атеїст. Рідна мова - російська. За сімейним станом - одружений з 04.10.2021 р. з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дітей не має. Позивач має неповну середню освіту, яку здобув на території рф у період 2003 - 2012 роки в Московській області. По відношенню до строкової служби військовозобов`язаний, обмежено придатний через захворювання нирок. Строкову військову службу в збройних силах чи інших військових формуваннях не проходив.

20.02.2022 р. позивач вибув з території рф авіарейсом Москва (рф) - Рига (Латвія) - Одеса Україна). На територію України прибув 21.02.2022 р., легально, на підставі паспортного документу серії 76 4503558 (термін дії: 30.04.2021 р. - 30.04.2031 р.).

За даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, "Аркан" підтвердженого факт законного потрапляння до України, а також додатково встановленні наступні дати перетину державного кордону, а саме: в`їзди до України: 18.05.2019 р., 02.08.2021 р., 10.10.2021 р., 21.02.2022 р.; виїзди з України: 02.08.2019 р.; 10.10.2021 р.; 23.10.2021 р.

26.12.2022 р. позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання міжнародного захисту. У якості причин звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що мав родичів в м.Одеса, вперше приїхав в Україну в 2019 році, а в 2021 році одружився з українкою. Протягом 2021 року позивач займався оформленням посвідки на проживання, але отримав відмову, оскільки в зв`язку запровадженням червоної зони карантину Covid-19 в Одесі, іноземцям не продовжували термін перебування в Україні. На початку повномасштабного вторгнення рф позивач звертався до відповідача для продовження терміну перебування в Україні, на що отримав відмову. Вказує, що не бажає повертатись до рф, оскільки хоче проживати в Україні разом із дружиною та може бути примусово мобілізований до збройних сил рф й надалі відправлений на війну проти України, яку позивач засуджує. Крім того, позивач повідомив, що ні позивач, ні члени його сім`ї не були членами політичних, релігійних, військових або громадських організацій, інцидентів за участі позивача із застосування фізичного насилля через расову, національну, релігійну приналежність, політичні погляди не відбувались; до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягався.

26.12.2022 р. ГУ ДМС України в Одеській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії НОД № 000076, згідно якого 16.11.2022 р. о 11.20 за адресою: АДРЕСА_1 виявлено ОСОБА_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні - проживав без документів на право проживання з 22.05.2022 р., що є порушенням ст.23 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". У зв`язку із наведеним, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на суму 1700,00 грн.

09.01.2023 р. ГУ ДМС України в Одеській області проведено співбесіду з позивачем, в ході якої він вказав, що не мав проблем із владою, законом на території рф, переслідувань через громадянство, національність, етнічну приналежність або віросповідання не зазнавав; ні він, ні його родина не брала участь у політичних партіях, військових, громадянських, релігійних організаціях, також відсутні факти катування або іншого жорсткого положення, насильницького зникнення, викрадання, примусового переміщення, застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення; політичною діяльністю не займався, участь у мітингах, акціях, демонстраціях в рф не приймав. Вказав, що у разі повернення до рф його чекає примусове рекрутування до збройних сил рф з подальшим примушуванням воювати проти України, а також тортури з боку поліції та інших представників влади. В позивача в рф залишились проживати мати, вітчим, батько, рідні три сестри, брат, дві бабусі; відносно матері влітку 2022 року застосовувалось фізичне насилля з боку сусідки через підтримку позивачем України. Також позивач постійно публікує дописи та публікації в соціальній мережі "Інстаграм", в яких висвітлює новини російських злочинів в Україні, через що отримував погрози розправи від громадянина рф, його колишнього колеги.

12.01.2023 р. ГУ ДМС України в Одеській області проведено повторну співбесіду з позивачем, в ході якої він вказав, що не бажає повертатись до рф, оскільки буде примусово мобілізований з подальшим направленням воювати проти України. Крім того, після повернення до рф, позивач буде вважатись зрадником, оскільки проживав в Україні, донатив кошти на ЗСУ, публікував інформацію у соціальних мережах про злочинні дії рф в Україні, а тому може бути засудженим.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 13.01.2023 р. № 10 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку.

Згідно листа Управління Служби безпеки України в Одеській області від 30.01.2023 р. № 976/1/5101-23, управління заперечує щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.04.2023 р. по справі № 420/1289/23 визнано протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 13.01.2023 р. №10 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.07.2023 р. по справі № 420/1289/23, апеляційну скаргу Головного управління ДМС України в Одеській області задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.04.2023 р. скасовано, ухвалено у справі нове судове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 13.04.2023 р. №10 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 154 від 03.08.2023 р. наказано здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина рф ОСОБА_1

22.08.2023 р. ГУ ДМС України в Одеській області проведено співбесіду з позивачем, в ході якої він вказав, що не бажає повертатись до рф, оскільки завжди підтримував Україну, та у зв`язку з цим може бути засудженим й примусово рекрутованим воювати проти України. Позивач намагався вступити до іноземного батальйону ЗСУ в березі 2022 року, однак працівник військкомату дізнавшись, що у позивача російський паспорт, припинив спілкування. Стійких зв`язків з представниками опозиційних сил на території рф позивач не підтримує, відкрито свою антивоєнну позицію після початку російсько-української війни в 2014 році не висловлював.

12.09.2023 р. в ході співбесіди в ГУ ДМС України в Одеській області позивач повідомив, що під час перебування в рф він висловлював свої політичні погляди лише в приватних спілкуваннях, через що отримував погрози фізичної розправи зі сторони деяких родичів та колеги по роботі. Повідомив, що в серпні 2022 року його матері телефонували з військкомату для підтвердження позивачем своїх даних. Також вказав, що його мати мала конфлікт із сусідкою через підтримку позивачем України.

Відповідно до висновку ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.12.2023 р. по справі № 2022ОD0113, за результатами розгляду матеріалів особової справи громадянина російської федерації ОСОБА_1 встановлено, що факти, повідомлені заявником, не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до умов, передбачених п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що водночас не позбавляє його права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування у нашій державі. Враховуючи викладене, відповідно до абз.5 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу необхідно відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 18.01.2024 р. № 10-24 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено ОСОБА_1 , громадянину рф, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Згідно із п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Отже, при вирішенні питання щодо наявності умов передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року, та відповідно, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту ", мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Згідно до пункт 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців (УВКБ ООН, Женева, 1992), яке тлумачить положення Конвенції про статус біженців 1951 року (глава II, f, п. 62), завдана особі шкода має бути досить серйозною сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань.

За змістом п.45, п.66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців (далі УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

При цьому, суд наголошує на тому, що згідно до пункту 164 глави V Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особи, які вимушені залишити країну походження через внутрішні і міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці по змісту Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Разом з цим, положеннями п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI , передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно до вимог п."(f)" ст.2 розд.1 та ст.15 розд.5 Директиви ЄС "Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту що надається" від 13.12.2011 р. № 2011/95/EU, підставами для надання додаткового захисту, є ризик отримання серйозної шкоди у формі: а) смертна кара або приведення її у виконання; або б) тортури або нелюдське, або принизливе поводження або покарання заявника в країні походження, або в) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб через повальне насильство в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Відповідно до Директиви Ради ЄС 2011/95/ЕС, для можливості надання іноземцю чи особі без громадянства "додаткового захисту", має існувати такий "ризик отримання серйозної шкоди", коли "завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU".

Згідно абз.5 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 р. № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно до п.8 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, це заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті.

Положеннями ч.7 ст.7 Закону № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як свідчать матеріали справи, насамперед заява-анкета позивача від 26.12.2022 р., підставою звернення до міграційної служби для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стала відсутність легальних підстав перебування в Україні, а також не бажання позивача повертатись до рф через власні політичні погляди, побоювання зазнати примусового рекрутування до збройних сил рф, тюремного засудження, а також загалом бажання проживати на території України разом із своєю дружиною-українкою. До жодної політичної, релігійної, військової або ж громадської організації, як в російській федерації так і в Україні, а ні позивач особисто, а ні члени його сім`ї, не належали, та не належать. Також, як вбачається із заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.12.2022 р. позивач до адміністративної або кримінальної відповідальності в країні походження не притягався, проблем при виїзді із рф в нього не виникало, виїхав легально.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв`язку з проживанням дружини в Україні, наявністю в країні його громадської належності політичних проблем, бажанням покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець", підпадає під поняття "мігрант".

Аргументуючи необхідність отримання статусу позивач вказує на можливі переслідування через антивоєнні публікації позивача в соціальній мережі "Інстаграм". На підтвердження даного факту в позивачем надано скріншоти дописів аккаунту - "nickdifferent", в яких засуджується вторгнення рф на територію України та висвітлюються наслідки ударів по об`єктам цивільної інфраструктури. Крім того, дописи доповнюються хештегами "нетвойне", "славаукраїні", "смертьворогам", а також сталим нецензурним висловом відносно президента рф.

Суд зазначає, що попри те, що надані скріншоти надають змогу ідентифікувати дописи, як такі, що належать позивачу, зміст останніх має інформаційний характер та не є публічним закликом до насильницької зміни чи повалення конституційного ладу, захоплення державної влади, зміни території країни, а також не пов`язаний з розпалюванням національної чи релігійної ворожнечі, що цілком обґрунтовано могло б стати причиною переслідувань автора зі сторони країни громадянської приналежності. Інших доказів на підтвердження публічної діяльності позивача, яка може стати підставою для переслідувань через політичні погляди до суду не надано.

Також суд критично оцінює погрози, висловлені в його адресу в соціальній мережі "Вконтакте" зі сторони колишнього колеги - користувача аккаунту " just starboy", оскільки повідомлення останнього мають образливий характер та є необґрунтованими, оскільки російські війська не зайшли до м.Одеса та фактично не мають змоги здійснити фізичну розправу відносно позивача, доказів на підтвердження написання заяви до слідчого комітету рф, чи публікування провокативних відео в інших соціальних мережах щодо позивача в листуванні не надано.

Суд враховує, що позивач не був і не є на даний час членом жодної політичної організації, а також, не здійснював на території рф активної публічної політичної діяльності, спрямованої на повалення чинної російської влади, не був і не є на даний час відомою публічною особою, що неминуче привернуло б увагу представників компетентних державних органів рф.

Суд критично оцінює аргументи позивача щодо можливого зазнання ним переслідування з боку правоохоронних органів рф, через власну позицію стосовно агресії рф проти України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження фактів отримання позивачем або членами його родини погроз, переслідувань чи зазнання фізичного насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства чи політичних поглядів саме з боку органів публічної влади рф.

Разом з цим, відповідно до пункту 80 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, що поділяються урядом, саме собою не є підставою для клопотання про надання статусу біженця, і заявник повинен довести, що він має достатні побоювання стати жертвою переслідувань за переконання.

За матеріалами справи не встановлено та заявником під час звернення за захистом не зазначено про факти його звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування або переслідування його родини з боку влади, утиски або погрози.

Також суд критично оцінює можливість примусового рекрутування позивача до збройних сил рф як підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки згідно матеріалів справи, попри те, що позивач перебуває на військовому обліку в рф, та є військовозобов`язаним, він є обмежено придатним до військової служби через захворювання нирок. Таким чином, позивача можуть мобілізувати лише у разі введення в рф воєнного стану. Даний стан на час звернення до відповідача та розгляду судом справи в рф не введено, оскільки воєнні дії проти України в рф мають окремий правовий статус "специальная военная операция". Інших підтверджувальних відомостей та документів щодо можливого примусового рекрутування до збройних сил рф матеріали справи не містять.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки побоювання, які виникли у позивача мають суто суб`єктивний характер і не підтверджені жодними документальними даними, принцип сумніву на користь позивача застосуванню не підлягає.

Водночас, суд враховує, що відповідно до положення ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вищевказані положення законодавства України, в повній мірі відповідають положенням викладеним в пункті 1 статті 31 розділу V Конвенції про статус біженців, де зазначено, що договірні Держави не накладатимуть стягнень за незаконний в`їзд або незаконне перебування на їхній території біженців, які, прибувши з території, де їхньому життю і свободі загрожувала небезпека, як зазначено у статті 1 Конвенції, в`їжджають або знаходяться на території цих держав без дозволу, за умови, що такі біженці без зволікань самі з`являться до органів влади і наведуть переконливі пояснення щодо свого незаконного в`їзду або перебування.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06.08.2020 р. по справі № 420/3327/19, від 16.02.2018 р. по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17), постанові від 11.10.2018 р. по справі № 815/1892/17.

Судом встановлено, на позивач вперше на територію України потрапив легально 18.05.2019 р., протягом 2021 року перебував на території України легально на підставі посвідки на тимчасове проживання. Крім того, приїхавши до України 21.02.2022 р. позивач також мав законні підстави для перебування до 21.05.2022 р.

Таким чином, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту із тривалим проміжком часу після потрапляння на територію України, й перебування у статусі нелегального мігранта.

Суд зауважує, що при прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою. Тривалість проміжків часу між нелегальним перетином кордону України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно до пункт 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців (УВКБ ООН, Женева, 1992), яке тлумачить положення Конвенції про статус біженців 1951 року (глава II, f, п. 62), завдана особі шкода має бути досить серйозною сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань.

Як вже зазначалося вище, за інформацією наданою особисто ОСОБА_1 в ході проведення процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.12.2022 р., а ні позивач особисто, а ні члени його сім`ї до жодної політичної, релігійної, військової або ж громадської організації в країні походження ніколи не належали та не належать. Разом з цим, позивач жодним чином не висловлював публічно своїх поглядів щодо політики країни походження та не приймав участі в публічних заходах чи інших акціях спрямованих проти політики російської федерації, не підтримує стійких зв`язків із російськими опозиційними силами.

До того ж, згідно до пункту 35 Директиви ЄС 2011/95/EU, ризики, яким піддається все населення країни або частина її населення самі по собі зазвичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна було б кваліфікувати як серйозну шкоду у понятті статті 15 цієї Директиви.

З вищевикладеного вбачається відсутність серйозної особистої загрози життю ОСОБА_1 , а також, відсутність ризику отримання серйозної шкоди відповідно до елементів визначення поняття "серйозна шкода", в разі повернення позивача до країни походження.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про недоведеність факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування з боку органів публічної влади, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем. Доводи позивача ґрунтуються на суб`єктивних твердженнях, у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Водночас, позивачем також не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

В матеріалах особової справи позивача відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності щодо позивача можуть застосувати смертну кару, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і, що він не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Судом встановлено, що позивач не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності на території рф, у внутрішньому або міжнародному розшуку не перебуває. Також в регіоні попереднього постійного проживання особи відсутні відкриті збройні конфлікти, які можуть породжувати ситуації загальнопоширеного насильства.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 18.01.2024 р. № 10-24, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Положеннями ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), "Проніна проти України" (18.07.2006 р.; п. 23) та "Серявін та інші проти України" (10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"; 09.12.1994 р., п. 29).

Відповідач належними та допустимими доказами довів правомірність своїх дій щодо прийняття оскаржуваного рішення, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирівська, буд.9, ) про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 26.06.2024 р.

Суддя О.І. Бездрабко