Справа № 280/10913/23
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2024-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Держаної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Івано-Франківської області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 1 жовтня 2023 року по 31 грудня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2 684 гривень. Зобов`язано Держану судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Держаної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді ОСОБА_1 за період з 1 жовтня 2023 року по 31 грудня 2023 року включно, нарахованої виходячи із встановленого на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2 684 гривень. Визнано протиправними дії Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 жовтня 2023 року по 31 грудня 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2 102 гривні. Зобов`язано Територіальне управління Держаної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 1 жовтня 2023 року по 31 грудня 2023 року включно, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2 684 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Суди дійшли висновку, що Закон про Державний бюджет України не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми, в той час як у Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, відповідні зміни не вносилися.

Цілком погоджуюся з висновком судів, що за приписами статті 130 Конституції України держава має забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. При цьому розмір винагороди судді встановлюється виключно законом про судоустрій та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Це також підтвердив Конституційний Суд України у рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-/2020 у справі № 1-14/2020(230/20).

Разом з тим вважаю, що в контексті спірних правовідносин суди мають враховувати економічно-політичну ситуацію, яка склалася в Україні, застосовуючи при цьому окремі рішення ЄСПЛ.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що Держави-учасниці Конвенції користуються досить широкою свободою розсуду під час регулювання своєї соціальної політики. Відповідно, оскільки регулювання державних видатків і доходів зазвичай передбачає розгляд політичних, економічних і соціальних питань, ЄСПЛ вважає, що органи влади Держави загалом мають кращі можливості для вибору найбільш відповідних засобів досягнення цієї мети, і поважатиме їхнє рішення, якщо воно не позбавлене розумних підстав. Ця свобода стає ще ширшою, коли питання стосуються оцінки пріоритетів щодо розподілу обмежених державних ресурсів («Куфакі та Адеді проти Греції», «Да Сільва Карвалью Ріку проти Португалії», «Хонякіна проти Грузії»).

У справі «Куфакі та Адеді проти Греції» (Koufaki and Adedy v. Greece) про зменшення винагороди, пільг, премій і пенсій державних службовців у зв`язку з економічною і фінансовою кризою, з якою зіткнулася країна, ЄСПЛ дійшов висновку, що вжиття оскаржуваних заходів було виправдане існуванням виняткової кризи, а також пропорційним, оскільки не створювало для заявника ризику життєвих труднощів, несумісних зі статтею 1 Протоколу № 1.

У справі «Савіцкас та інші проти Литви» (Savickas and Others v. Lithuania) ЄСПЛ розглянув ситуацію з виконувачами обов`язки суддів, зарплати яких були тимчасово знижені. Загалом Суд нагадав про всі принципи, сформульовані в його попередній судовій практиці та дійшов до висновку, що порушення статті 1 Протоколу № 1 до неї не було.

Особливої уваги заслуговують висновки ЄСПЛ в наведеній справі, які стосуються пропорційності скорочення.

При розгляді питання про те, чи був дотриманий належний баланс між інтересами заявників та інтересами інших осіб, Суд взяв до уваги той факт, що заходи жорсткої економії були вжиті на тлі фактичної, несподіваної бюджетної кризи в Литві.

Суд визнав вирішальним те, що скорочення заробітної плати в державному секторі не виділяло судову систему. Скорочення заробітної плати суддів є, навпаки, частиною набагато ширшої програми заходів жорсткої економії, які зачіпають заробітну плату в усьому державному секторі.

Суд також нагадав про висновок Конституційного суду Литви про те, що, попри принцип незалежності суддів, було б несправедливо ставитися до суддів як до виключення і звільняти їх від заходів жорсткої економії.

Беручи до уваги висновки Європейського суду з прав людини, в контексті спірних правовідносин, переконана у відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , адже є загальновідомим та неоспорюваним факт глибокої економічно та політичної кризи в Україні, обумовленої введенням в 2022 році воєнного стану в Україні.

Більш того, судді не відносяться до незахищених чи малозабезпечених верств населення, а тому введення певних обмежувальних заходів при обрахунку суддівської винагороди в період існування глибокої економічно-політичної кризи в Державі, не створило для позивача ризику життєвих труднощів.

Окремо хочу звернути увагу та помилковість висновків судів про протиправність дій Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області.

Так, відповідно до ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 149 Закону передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Аналіз наведених норм закону дає можливість дійти висновку, що суди в Україні є бюджетними установами, які фінансуються з Державного бюджету в порядку, визначеному Бюджетним кодексом України.

За визначеннями, наведеними у статті 2 Бюджетного кодексу України: головні розпорядники бюджетних коштів бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень; розпорядник бюджетних коштів бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я та здійснення витрат бюджету.

Згідно зі ст. 23 БК України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Зміни розмірів, мети та обмеження в часі бюджетних призначень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, здійснюються лише за наявності у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет) відповідного положення.

Статтею 47 Бюджетного кодексу України встановлено, що відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Розпорядники бюджетних коштів забезпечують управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених цим Кодексом.

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами (ст. 48 БК України).

Відповідно до приписів статті 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно зі ст. 121 БК України, посадові особи, з вини яких допущено порушення бюджетного законодавства, несуть цивільну, дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законом. Порушення бюджетного законодавства, вчинене розпорядником чи одержувачем бюджетних коштів, може бути підставою для притягнення до відповідальності згідно з законами України його керівника чи інших відповідальних посадових осіб, залежно від характеру вчинених ними діянь.

З системного аналізу норм бюджетного законодавства вбачається, що розпорядник бюджетних коштів має право здійснювати відповідні видатки, у тому числі пов`язані з виплатою заробітної плати, виключно в межах бюджетних асигнувань.

Вважаю, що відповідачі в спірних правовідносинах при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди діяли в межах законодавства, чинного на час спірних правовідносин, та були позбавлені можливості розсуду щодо меж його застосування.

Суддя О.В. Головко