Справа № 400/12004/21
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2024-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/12004/21
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі за позовною заявою Головного управління ДПС у Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) податковий борг у розмірі 26 003,89 грн. з податку на нерухоме майно за 2018-2020 рік на користь відповідного бюджету згідно до бюджетної класифікації.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за відповідачем рахується податковий борг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначений у податкових повідомленнях-рішеннях.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 податковий борг у сумі 26003,89 грн. (двадцять шість тисяч три грн. 89 коп.) на користь відповідного бюджету згідно з бюджетною класифікацією.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, позов Головного управління ДПС у Миколаївській області залишити без задоволення.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що будь-які заяви про зміну предмету позову мали б бути подані до 10.02.2022. Натомість 17.01.2024 позивачем було подано до суду клопотання, яким останній надав до суду уточнену позовну заяву, змінивши прохальну частину. По своїй суті, на думку апелянта, надана змінена позовна заява містить змінений предмет позову: стягнути податковий борг до «відповідного бюджету згідно до бюджетної класифікації». В той же час подане позивачем клопотання не є заявою про зміну предмету позову, подане поза межами процесуального строку, що визначений законом, на що суд першої інстанції не звернув увагу та розглянув змінені позивачем вимоги, які подані ним в порушення вимог процесуального законодавства. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на невизначеність вимог позивача, оскільки останнім не було визначено конкретний бюджет до якого необхідно сплатити податковий борг. Невизначеність щодо бюджету також створює неможливість самостійної сплати податкового боргу і відповідачем, так як незрозуміло хто має визначити чи є бюджет відповідним і до якої бюджетної класифікації необхідно віднести податок. Отже, на думку апелянта, порушивши норми процесуального права, зокрема ст. 47 КАС України та прийнявши до розгляду «уточнену позовну заяву», суд першої інстанції прийняв незаконне рішення, яке підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову. Апелянт вказує, що суд першої інстанції не правильно застосував п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України, оскільки не перевірив факт направлення на адресу відповідача детального розрахунку сум податку, які мають бути саме додані до кожного податкового повідомлення - рішення про сплату сум податку. Представлені суду копії повідомлень - рішень не місять детального розрахунку пред`явлених до сплати сум або додатку з таким розрахунком до них. Розрахунок сум боргу, поданий позивачем суду складається з сум, зазначених в податкових повідомленнях та складених за окремі роки, що не є детальним розрахунком сум боргу. Вказує, що відповідач не повідомляв суд про визнання обставин, які викладені в позовній заяві позивача та які суд визнав встановленими. Розраховані позивачем суми не відповідають вимогам ПК України, тому заперечуються відповідачем.

29 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22.05.2019 р. позивачем прийнято податкове повідомлення-рішення № 0-1403, яким відповідачу нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік на суму 12140,70 грн. Рішення отримане відповідачем 14.06.2019 р. та не оскаржене.

02.04.2020 р. позивачем прийнято податкове повідомлення-рішення № 0-1403, яким відповідачу нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік на суму 6804,08 грн. Рішення отримане відповідачем 28.05.2020 р. та не оскаржене.

26.04.2021 р. позивачем прийнято податкове повідомлення-рішення № 0-1403, яким відповідачу нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік на суму 7059,11 грн. Рішення отримане відповідачем 30.05.2021 р. та не оскаржене.

Таким чином, згідно розрахунку позивача та доданих доказів податковий борг відповідача складає 26003,89 грн.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не сплатив узгоджене грошове зобов`язання у строк, передбачений ПК України, що свідчить про виникнення податкового боргу в сумі 26003,89 грн.

Доказів на спростування законності нарахування податкового боргу чи його погашення відповідач не надав. Доводи про те, що позивач протиправно просить стягнути податковий борг на користь Державного, а не місцевого бюджету суд відхилив, оскільки позивач уточнив позовні вимоги в цій частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом та/або Митним кодексом України.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно з пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний: сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пп. 20.1.19 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право: застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску; стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Пунктом 54.5 статті 54 ПК України передбачено, що якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з п. 59.1 ст. 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу (п. 58.3 ст. 58 ПК України).

Так, відповідно до п. 42.1 - 42.3 ст. 42 Податкового кодексу, податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті.

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що податкове повідомлення-рішення вважається належним чином надісланим (врученим) платнику податків, якщо його надіслано у порядку, визначеному ст. 42 Кодексу.

За змістом пункту 56.18 статті 56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання у будь-який момент після отримання такого рішення.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Таким чином, якщо рішення контролюючого органу про нарахування грошових зобов`язань за результатами судового оскарження не було скасовано і є чинним, такі зобов`язання вважаються узгодженими.

Відповідно до пункту 57.3 статті 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Згідно пункту 95.1 статті 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги (пункт 95.2 вказаної статті).

Згідно з п.п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обчислення податку з об`єкта/об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.

Податкова вимога була направлена відповідачу 13.02.2019 р. за № 2761-17 на суму 10435,20 грн та отримана ним 18.02.2019 р.

Як установлено колегією суддів та підтверджено матеріалами справи, у розумінні статті 42, 58 Податкового кодексу України, вимога та податкові повідомлення-рішення вважаються належним чином врученими позивачу. Отже, вказані документи є належним доказами, які підтверджують наявність у позивача узгодженого податкового боргу.

Оскільки ж докази оскарження відповідачем в адміністративному чи судовому порядку податкових повідомлень-рішень відсутні, тому визначені ними суми грошових зобов`язань є узгодженими та набули статусу податкового боргу.

З огляду на зазначене, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не сплатив узгоджене грошове зобов`язання у строк, передбачений ПК України, що свідчить про виникнення податкового боргу в сумі 26003,89 грн.

Щодо доводів апелянта, колегія суддів зазначає, що заява позивача (а.с. 62) не є зміною предмету або підстав позову, збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог, оскільки зазначення бюджету, до якого має бути сплачено податок, не є позовною вимогою та не звільняє відповідача від обов`язку сплатити податкове зобов`язання за звітний рік протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення, як того вимагає п. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 ПК України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем отримано податкові повідомлення-рішення, вимогу, у зв`язку з чим податкове зобов`язання є узгодженим, однак у встановлений законом строк зобов`язання зі сплати податку не виконано.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик