Справа № 320/31418/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2024 року № 320/31418/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (далі по тексту також відповідач, Голосіївський ВДВС), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Голосіївського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) щодо незакінчення виконавчого провадження №63806133 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 126620,56 грн;

- зобов`язати Голосіївський ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) винести постанову про закінчення виконавчого провадження №63806133 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 126620,56 грн, застосувавши наслідки закінчення виконавчого провадження.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що в межах цивільної справи №2-577/12 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість у розмірі 1266205,55 грн. В межах означеної цивільної справи було видано виконавчий лист, який перебував на примусовому виконанні у відповідача. 02.12.2020 виконавчий лист було повернуто стягувачу, після чого влітку 2021 року позивач (боржник) та ТОВ Вердикт Капітал», який є правонаступником стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було добровільно врегульовано питання заборгованості поза межами виконавчого провадження. Позивач зазначив, що у зв`язку з набранням законної сили ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 25.01.2022 у справі №2-577/12 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, позивач звернувся до Голосіївського ВДВС із заявами про закінчення виконавчого провадження №63806000 про стягнення з нього заборгованості у розмірі 195,30 грн на користь держави (витрати) та виконавчого провадження №63806133 про стягнення з позивача на користь держави виконавчого збору у розмірі 126620,56 грн. Проте, відповідач відмовив у задоволенні означених заяв, зазначивши, що стягнення з боржника виконавчого збору та понесених витрат виконавчого провадження не можуть бути заходами примусового виконання у розумінні Закону України «Про виконавче провадження», а відтак, не підлягають скасуванню відповідно до статті 40 означеного Закону.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі на електронну адресу, про що свідчать довідка про доставку електронного листа, сформована програмним забезпеченням Діловодство спеціалізованого суду.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Матеріалами справи підтверджено, що на примусовому виконанні в Голосіївському ВДВС перебував виконавчий лист №2-577/12, виданий 26.11.2023 Голосіївським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» боргу у розмірі 1266205,55 грн.

Постановою старшого державного виконавця Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 04.10.2016 відкрито виконавче провадження №52523843 з примусового виконання виконавчого листа №2-577/12.

Постановою державного виконавця Голосіївського РВ ДВС від 02.12.2020 ВП №52523843 з ОСОБА_1 стягнуто виконавчий збір у розмірі 126620,56 грн.

Постановою державного виконавця Голосіївського РВ ДВС від 02.12.2020 ВП №52523843 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «про виконавче провадження».

Постановою державного виконавця Голосіївського РВ ДВС від 08.12.2020 ВП №63806133 відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови №52523843 від 02.12.2020, виданої Голосіївським РВ ДВС м. Києва, про стягнення з позивача 126620,56 грн виконавчого збору.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.01.2022 у справі №2-577/12 було визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист від 26.11.2012 №2-577/12, виданий Голосіївським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» заборгованості у розмірі 1266205,55 грн.

Заявами від 07.06.2022 та від 30.06.2023 представник позивача звертався до відповідача про закінчення виконавчого провадження №63806000 про стягнення витрат у розмірі 195,30 грн та виконавчого провадження №63806133 про стягнення виконавчого збору у розмірі 126620,56 грн, у зв`язку з визнанням виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Листом Голосіївського ВДВС від 28.08.2023 №136300 позивача повідомлено про відсутність підстав для закінчення ВП №№ 63806000 та 63806133, оскільки постанови про стягнення з позивача виконавчого збору та витрат не визнані такими, що не підлягають виконанню.

Не погоджуючись з правомірністю відмови відповідача закінчити виконавче провадження, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» (далі по тексту - Закон №1404-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закон №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

За змістом частини першої, другої статті 12 Закону 1404-VIIІ виконавчі документи, зокрема, посвідчення комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Частиною першою статті 4 Закону №1404-VIII визначено, що у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Судом встановлено, що в силу приписів Закону №1404-VIII, постанови Голосіївського РВ ДВС від 02.12.2020 про стягнення виконавчого забору та про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження №52523843 є виконавчими документами, що підлягають примусовому виконанню.

Підставою заявлених позовних вимог є ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 25.01.2022 у справі №2-577/12 про визнання виконавчого листа №2-577/12 від 26.11.2023 таким, що не підлягає виконанню, яка набрала законної сили 10.02.2022.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Водночас, предметом позову у межах цієї справи є бездіяльність Голосіївського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) щодо не закінчення виконавчого провадження №63806133 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 126620,56 грн та зобов`язання відповідача винести постанову про закінчення виконавчого провадження №63806133 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 126620,56 грн, застосувавши наслідки закінчення виконавчого провадження.

Суд зауважує, що відповідач мав усі законні підстави відкрити спірне виконавче провадження щодо примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, оскільки жодних доказів скасування, втрати чинності чи визнання таким, що не підлягає виконанню, постанови від 02.12.2020 ВП №52523843 матеріали справи не містять.

Доводи позивача щодо неправомірної бездіяльності відповідача щодо не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №63806133 з примусового виконання постанови від 02.12.2020 ВП №52523843 про стягнення виконавчого збору є безпідставними та ґрунтуються на помилковому розумінні норм законодавства, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, яка набирає чинності з моменту її винесення.

Позивач не обґрунтовує протиправну бездіяльність відповідача щодо не закінчення виконавчого провадження №63806133, а фактично наводить доводи щодо незгоди із постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору у зв`язку з визнанням виконавчого документа, за наслідком примусового виконання якого винесена така постанова.

Суд зауважує, що положеннями статті 39 Закону №1404-VIII чітко визначено підстави, за яких виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, в разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Водночас, постанова державного виконавця від 02.12.2020 ВП №52523843 про стягнення виконавчого збору з позивача в межах даної справи позивачем не оскаржується як і відсутні докази на підтвердження чого, що означена постанова визнана такою, що не підлягає виконанню чи скасована. Як наслідок, у відповідача станом на дату звернення позивача із заявами про закінчення виконавчого провадження №63806133 були відсутні підстави для задоволення такої заяви.

Крім того, суд звертає увагу, що у правових позиціях, викладених у постанові Верховного Суду у справі №360/4369/19 від 26.08.2020 та постанові Великої палати Верховного Суду у справі №0340/1792/18 від 20.05.2020 Верховний Суд прийняв наступний висновок: «…постанови про відкриття виконавчих проваджень є самостійними рішеннями суб`єкта владних повноважень, підстави і порядок прийняття яких врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Однак, позивач, оскаржуючи постанови про відкриття виконавчих проваджень на підставі виконавчих документів щодо стягнення виконавчого збору та мінімальних витрат виконавчого провадження, належним чином не обґрунтовує їх протиправність».

Вказана правова позиція була підтримана Верховним Судом у постанові від 27.05.2021 року у справі №640/18626/20.

Відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо посилань позивача на положення частини четвертої статті 40 Закону №1404-VIII, суд зазначає таке.

Відповідно до частини четвертої статті 40 Закону №1404-VIII у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

В свою чергу, заходами примусового виконання рішень в силу положень статті 10 Закону №1404-VIII є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Тобто, виходячи з положень статті 40 у сукупності з визначенням статтею 10 Закону №1404-VIII заходів примусового виконання рішень, суд констатує, що такими є заходи примусового характеру, направлені на виконання виконавчого документа в рамках відкритого виконавчого провадження.

В свою чергу, за визначенням, наведеним у частині першій статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Тобто, виконавчий збір не є заходом примусового виконання рішення у розумінні положень Закону №1404-VIII, з урахуванням чого судом відхиляються посилання позивача на положення частини четвертої статті 40 Закону №1404-VIII як на підставу для задоволення позовних вимог.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України у суду відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Дудін С.О.