Справа № 380/9024/22
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2024 рокусправа № 380/9024/22
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., секретар судового засідання Антонюк Ю.І., за участю : представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом релігійної громади Української православної церкви в м. Дрогобичі до Дрогобицької міської ради Львівської області про визнання протиправними та скасування рішень,-

встановив:

Релігійна громада Української православної церкви в м. Дрогобичі звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Дрогобицької міської ради Львівської області. Позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Дрогобицької міської ради №1065 від 10.03.2022 Про заборону діяльності Української Православної Церкви Московського Патріархату на території Дрогобицької міської територіальної громади та №1096 від 14.04.2022 Про внесення змін та доповнень до рішення Дрогобицької міської ради Про заборону діяльності Української Православної Церкви Московського Патріархату на території Дрогобицької міської територіальної громади від 10.03.2022 №1065.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувані рішення є незаконними та протиправними, що грубо порушують Конституцію України, Закони України Про свободу совісті та релігійні організації, Про місцеве самоврядування в Україні, є прямим втручанням у права громадян України на право на свободу віросповідання. Статтею 25 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні встановлений перелік питань, які входять до загальної компетенції міських рад, які правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Статтею 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні встановлений вичерпний перелік питань, які входять до виключної компетенції міських рад. До компетенції Дрогобицької міської ради не належить питання заборони діяльності Української православної церкви як релігійної організації на території Дрогобицької міської територіальної громади. Оскаржуваними рішеннями органу місцевого самоврядування як суб`єкта владних повноважень відбулось незаконне втручання у діяльність релігійної організації незаконна заборона та примусове припинення діяльності релігійної громади.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву, у якому представник щодо задоволення позову заперечив та вказав, що підставами для прийняття таких рішень було колективне звернення депутатів Дрогобицької міської ради та непоодинокі випадки свідомої та відкритої спекуляції на релігійних віруваннях наших громадян з боку російського окупанта, зокрема щодо діяльності на території України Української православної церкви, яка підпорядкована московському патріархату, штучно створеного протистояння окремих груп українського народу, розкол українського суспільства на релігійній основі та небезпеку переховування диверсійних розвідувальних груп, діяльність УПЦ Московського патріархату, яка носить відвертий антидержавницький та антиукраїнський характер. Відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України Про правовий режим воєнного стану в умовах воєнного стану особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не несе відповідальність, у тому числі кримінальну, за рішення, дії чи бездіяльність, негативні наслідки яких неможливо було передбачити або які охоплюються виправданим ризиком, за умови, що такі дії (бездіяльність) були необхідні для відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту. Представник відповідача вважає, що рішення охоплюються виправданим ризиком, що вказано у преамбулі рішення.

Також звертає увагу, що позивачем не доведено чим саме порушеного його право, не надано доказів приналежності релігійної громади Української православної в м. Дрогобичі до Української православної церкви Московського патріархату чи підпорядкованості Московському патріархату, в тому числі позивачем не надано статуту на підставі якого дана релігійна громада мала би діяти.

Представником позивача подано відповідь на відзив, в якій зазначила, що відповідачем порушено права релігійної громади УПЦ м. Дрогобича гарантовані Конституцією України та Законом України Про свободу совісті та релігійні організації, незаконне втручання органів місцевого самоврядування у діяльність релігійної організації, яке відбулося шляхом прийняття незаконних та протиправних рішень.

Представником відповідача подано додаткові пояснення, в яких вказує, що міська рада під час прийняття оскаржуваних рішень враховувала не лише ймовірні (гіпотетичні) ризики, що існували під час прийняття цих рішень, а й реальні наслідки та загрози від діяльності релігійних організацій, керівний центр яких знаходиться у рф, в умовах широкомасштабної збройної агресії проти України, посягання на її суверенітет, територіальну цілісність та життя людей.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без участі уповноваженого представника, позовні вимоги підтримує повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечила повністю, просила відмовити в задоволенні таких.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Релігійна громада Української православної церкви в м. Дрогобичі є релігійною організацією та юридичною особою з ідентифікаційним кодом 25544356 з місцезнаходженням Україна, 82100, Львівська область, м. Дрогобич, вул. Трускавецька, 56.

Свою діяльність релігійна громада здійснює на підставі Статуту, який затверджений керуючим Львівсько-Дрогобицькою єпархією 02.07.1991.

Відповідно до п.1 Статуту релігійна громада, що іменується в даному статуті як парафія УПЦ м. Дрогобича створена з метою спільного сповідання (визнання) та поширення православної християнської віри і складається з кліру та мирян. Парафія входить до складу Львівсько-Дрогобицької єпархії Української Православної церкви і знаходиться під канонічним управлянням правлячого архієрея Української Православної церкви та під керівництвом настановленого ним священника-настоятеля.

10 березня 2022 року Дрогобицька міська рада прийняла рішення №1065 Про заборону діяльності Української Православної Церкви Московського Патріархату на території Дрогобицької міської територіальної громади, згідно з яким :

Ураховуючи свідому та відкриту спекуляцію на релігійних віруваннях наших громадян з боку російського окупанта, зокрема щодо діяльності на території України Української Православної церкви, яка підпорядкована Московському патріархату, штучно створеного протистояння окремих груп українського народу, розкол українського суспільства на релігійній основі та небезпеку переховування диверсійних розвідувальних груп, діяльність УПЦ Московського патріархату, яка носить відвертий антидержавницький та антиукраїнський характер, з метою консолідації українського народу, беручи до уваги колективне звернення депутатів Дрогобицької міської ради, відповідно до Закону України Про правовий режим воєнного стану, керуючись ст. 25 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні , міська рада вирішила:

1.Заборонити на період військового стану на території Дрогобицької міської територіальної громади діяльність Української Православної церкви Московського Патріархату, як такої, що несе загрозу національній безпеці України, і є неприкритою формою гібридної війни РФ проти України;

2.Контроль за виконанням даного рішення покласти на постійну комісію ради з питань депутатської етики, законності, правопорядку, прав людини, розвитку громади та контролю за дотриманням Регламенту ради (В. Дзерин) та на постійну комісію ради з питань освіти, культури, молодіжної політики, сім`ї та спорту (Р. Грицай).

14 квітня 2022 року Дрогобицькою міською радою прийнято рішення №1096 Про внесення змін та доповнень до рішення Дрогобицької міської ради Про заборону діяльності Української Православної Церкви Московського Патріархату на території Дрогобицької міської територіальної громади від 10.03.2022 №1065 та внесено зміни до пункту 1 та викладено в наступній редакції ;

Заборонити на території Дрогобицької міської територіальної громади діяльність Української Православної Церкви, яка підпорядковується Московському Патріархату, як така, що несе загрозу національній безпеці України, і є неприкритою формою гібридної війни РФ проти України.

На переконання позивача рішення Дрогобицької міської ради №1065 від 10.03.2022 Про заборону діяльності Української Православної Церкви Московського Патріархату на території Дрогобицької міської територіальної громади та №1096 від 14.04.2022 Про внесення змін та доповнень до рішення Дрогобицької міської ради Про заборону діяльності Української Православної Церкви Московського Патріархату на території Дрогобицької міської територіальної громади від 10.03.2022 №1065 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частин 1, 3 статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Згідно із частинами 1, 4 статті 3 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації від 23.04.1991 №987-ХІІ (далі - Закон №987-ХІІ) кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Батьки або особи, які їх замінюють, за взаємною згодою мають право виховувати своїх дітей відповідно до своїх власних переконань та ставлення до релігії. Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Відповідно до частин 1, 5 статті 5 Закону №987-ХІІ в Україні здійснення державної політики щодо релігії і церкви належить виключно до відання України. Церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству. Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії. Усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається.

Частинами 1, 3 статті 8 Закону № 987-ХІІ передбачено, що релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням). Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

За приписами частини 1 статті 29 Закону № 987-ХІІ забезпечення виконання та додержання законодавства про свободу совісті, світогляду, віросповідання та релігійні організації здійснюють у межах компетенції центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері релігії, інші центральні органи виконавчої влади, органи прокуратури, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 9 статті 8 Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, порушувати у порядку, визначеному Конституцією та законами України, питання про заборону діяльності політичних партій, громадських об`єднань, якщо вона спрямована на ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом, порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підрив її безпеки, незаконне захоплення державної влади, пропаганду війни, насильства, на розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, посягання на стійкість критичної інфраструктури, права і свободи людини, здоров`я населення.

Згідно із частинами 1, 3 статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Частинами 1, 2 статті 2 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні від 21.05.1997 року №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (частина перша статті 10 Закону №280/97-ВР).

Згідно із статтею 25 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

За приписами частин 1, 2, 10 статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Конституційний Суд України у рішенні від 16.04.2009 року №7-рп/2009 зазначив, що гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

Суд звертає увагу на те, що загальновідомими та не потребують є такі обставини:

збройна агресія проти України та тимчасова окупація частини території України росією як державою-агресором розпочалась ще з 2014 року;

указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, а в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено і такий діє на час розгляду цієї справи;

Українська Православна Церква - релігійне об`єднання, яке створене у 1990 році шляхом трансформації Українського екзархату Російської Православної Церкви в Україні та очолюється митрополитом Онуфрієм із 2014 року, має церковно-канонічний зв`язок із Російською Православною Церквою (Московським патріархатом), що зумовлює залежність у проведенні міжцерковної і міжрелігійної політики від релігійного центру та є прямою вказівкою на те, що УПЦ має канонічний статус лише через і завдяки Московському патріархатові (Висновок релігієзнавчої експертизи Статуту про управління Української Православної Церкви на наявність церковно-канонічного зв`язку з Московським патріархатом https://dess.gov.ua/vysnovok-relihiieznavchoi-ekspertyzy-statutu-pro-upravlinnia-ukrainskoi-pravoslavnoi-tserkvy/?fbclid=IwAR2haf_-mr6ldO97p81-aaZBjhsByajVwojCNRZ3CaQcv_b9Gl66srAqe-U).

У мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 27 грудня 2022 року у справі № 1-13/2019(374/19) зазначено: Сучасне міжнародне право кваліфікує збройну агресію як тяжкий міжнародний злочин. Відповідно до статті 51 Статуту Організації Об`єднаних Націй держава, що зазнала збройного нападу, має право на самозахист. Захищаючи себе, вона може вдаватися до застосування щодо держави-агресора збройної сили та обмежувальних заходів, що поширюються як на її громадян, так і на іноземців, з метою підвищення обороноздатності та забезпечення боєздатності своїх збройних сил.

З огляду на зазначене, прийняття оскаржуваних позивачем рішень відбулось в умовах введеного в Україні воєнного стану, під час боротьби Українського народу проти агресії Російської Федерації, за існування прямої загрози поширення деструктивної пропаганди з використанням релігійного чинника збоку держави-агресора.

При вирішенні даного спору суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові від 13.08.2020 у справі №369/3756/16-а, де Верховний Суд зазначив, що обов`язковою умовою оцінки судом рішення суб`єкта владних повноважень та/або органів місцевого самоврядування є доведеність позивачем порушення таким рішенням його прав та законних інтересів. При цьому таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо певних обставин абстрактно лише тому, що заявник вважає, що спірне рішення начебто впливає на правове становище позивача та третіх осіб. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень та/або органами місцевого самоврядування особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Таким чином, оскільки позивачем не наведено обґрунтованих мотивів і не надано відповідних доказів, яким чином спірні рішення порушують його права або інтереси, тобто породжує, змінює або припиняє його права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, а під час розгляду справи встановлено відсутність порушеного права позивача, яке підлягало б судовому захисту.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що у разі відмови у задоволені позову судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 25 червня 2024 року.

Суддя Гулкевич Ірена Зіновіївна