Справа № 760/19263/21
Суддя: Ішуніна Л. М.
Дата ухвалення: 2024-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Отруби В. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора роти 4 батальйону 1 полку 1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Шевчука Іллі Андрійовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Старицька Ю. Ю., звернулася до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, інспектора роти 4 батальйону 1 полку 1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Шевчука І. А. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 01 листопада 2021 року остаточно просила:

визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАА №573838 від 11 липня 2021 року за правопорушення, передбачене частиною другою статті 122 КУпАП та закрити провадження відповідно до частини першої статті 247 КУпАП;

стягнути на її користь судовий збір та суму сплаченого штрафу та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 1 372 грн за вищевказаною постановою за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції.

Позовні вимоги мотивує тим, що 11 липня 2021 року відносно неї винесено постанову серії БАА №573838 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. За змістом вказаної постанови 11 липня 2021 року о 17 год. 41 хв. у місті Києві на перехресті вулиць Івана Виговського та Північно-Сирецька, вона, керуючи транспортним засобом, здійснила виїзд на перехрестя на заборонений сигнал світлофора, а саме на червоний та здійснила маневр, чим порушила пункт 8.7.3.е ПДР, яким визначено, що червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

Позивач зазначає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки вона не відповідає вимогам закону та є необґрунтованою, з огляду на те, що на перехресті вулиць Івана Виговського та Північно-Сирецька здійснювала розворот на автомобілі та відповідно до вимог ПДР у передбаченому місці виконала розворот. Під час розгляду справи інспектором не було забезпечено можливості реалізації нею прав, передбачених статтею 268 КУпАП, зокрема, права на захист, оскільки він відхилив клопотання про надання правової допомоги. Також, інспектор залишив без задоволення клопотання про надання відеофіксації порушення та не заслухав її пояснення.

Звертає увагу, що у постанові не наведено жодного доказу її вини у вчиненні інкримінованого правопорушення, посилання про здійснення відео фіксації також відсутні.

Крім того, оскаржувану постанову відповідач пред`явив до виконання до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у зв`язку з чим відкрито виконавче провадження №6704009, в межах якого накладено арешт на усі її кошти. Оскільки вона позбавлена можливості здійснити дії щодо скасування такого арешту, вона вимушено сплатила штраф за оскаржуваною постановою.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернулася до суду з указаним позовом.

Ухвалою суду від 28 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 13 серпня 2021 року за вищевказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Заяву про розгляд справи загального позовного провадження залишено без задоволення.

Відповідно до статей 162, 163 КАС України відповідачу був наданий строк для надання суду відзиву на позовну заяву, а позивачу - для надання відповіді на відзив.

01 листопада 2021 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, якою позивач збільшила (доповнила) позовні вимоги та просила додатково стягнути на її користь судовий збір та суму сплаченого штрафу та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 1 372,00 грн за постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАА №573838 від 11 липня 2021 року за правопорушення, передбачене частиною другою статті 122 КУпАП за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції. З урахуванням частини першої статті 47 КАС України вказана заява була прийнята судом.

30 листопада 2021 року до суду надійшов відзив відповідача - Департаменту патрульної поліції, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Так, під час патрулювання Подільського району м. Києва на перехресті вулиць Івана Виговського та Північно-Сирецька екіпажем патрульної поліції було виявлено порушення правил дорожнього руху автомобілем Meserati Levante, номерний знак НОМЕР_1 , що здійснив розворот на заборонений червоний сигнал світлофора. Зупинивши вказане авто, інспектор підійшов, представився, пояснив причину зупинки та висунув законну вимогу пред`явити документи, зазначені у пункті 2.4.а ПДР. Водій ОСОБА_1 зазначені документи пред`явила; інспектор Шевчук І.А. розглянув справу в присутності водія, ознайомив з правами відповідно до статті 268 КУпАП, та в присутності позивача виніс оскаржувану постанову.

Поліцейський не позбавив позивача права на захист, а навпаки - надав достатньо часу щоб скористатися правовою допомогою в телефонному режимі. Оскільки розгляд справи відбувається на місці вчинення правопорушення у задоволенні клопотання позивачки про відкладення розгляду справи інспектор відмовив.

Враховуючи викладене, інспектор діяв виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначений чинним законодавством, а постанова винесена з дотриманням всіх вимог, встановлених КУпАП та Інструкцією, тому представник просила відмовити в задоволенні позову.

Додатково повідомила, що у зв`язку зі закінченням строків зберігання фото-відеоматеіралів на підставі яких винесено оскаржувану постанову, надати їх не має можливості. Однак, на відео-записі з комплексної системи відео спостереження міста Києва чітко видно здійснений позивачкою маневр на червоний сигнал світлофору.

Відповідач - інспектор роти 4 батальйону 1 полку 1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Шевчук І. А. у визначений судом строк не скористався своїм правом на подання відзиву, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами відповідно до частини шостої статті 162 КАС України.

10 грудня 2021 року до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив, в якій вона зазначила, що у відзиві відповідачем не спростовано обставини, викладені у позові, а лише констатовано факт накладення на неї адміністративного стягнення. Крім того, долучений оптичний диск вважає неналежним доказом у справі, оскільки він не підписаний електронним цифровим підписом.

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, особи, які беруть участь у справі не викликались та відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України) ці правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на цих ПДР України.

Судом установлено, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАА №573838 від 11 липня 2021 року, позивач ОСОБА_1 , 11 липня 2021 року о 17-41 год., у місті Києві на перехресті вулиць Івана Виговського та Північно-Сирецька, керуючи транспортним засобом Meserati Levante, номерний знак НОМЕР_1 , здійснила виїзд на перехрестя на заборонений сигнал світлофора, а саме на червоний та здійснила маневр, чим порушила пункт 8.7.3.е ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність за частиною другою статті 122 КУпАП.

Відповідно до вказаної постанови на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн.

Вбачається, що постанова у справі про адміністративне правопорушення серії БАА №573838 від 11 липня 2021 року складена інспектором Управління патрульної поліції в м. Київ Шевчуком І. А. за адресою: м. Київ, вул. Івана Виговського, 5.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Крім того, у п. 1.5 ПДР, вказано, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Пункт 1.10 ПДР визначає маневрування (маневр) як початок руху, перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу, поворот праворуч чи ліворуч, розворот, з`їзд з проїзної частини, рух заднім ходом.

Відповідно до п. 8.1 ПДР, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Згідно з п. 8.7. ПДР, світлофори призначені для регулювання руху транспортних засобів і пішоходів, мають світлові сигнали зеленого, жовтого, червоного і біло-місячного кольорів, які розташовані вертикально чи горизонтально. Сигнали світлофора можуть бути з нанесеною суцільною чи контурною стрілкою (стрілками), із силуетом пішохода, X-подібні.

На рівні червоного сигналу світлофора із вертикальним розташуванням сигналів може встановлюватися табличка білого кольору із нанесеною на ній стрілкою зеленого кольору.

Підпунктом 8.7.3.е ПДР встановлено, що сигнали світлофора мають такі значення: червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

За частиною другою статті 122 КУпАП, зокрема, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом статей 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Разом з тим, позивач заперечує вчинення нею адміністративного правопорушення та зазначає, що здійснила маневр з дотриманням ПДР.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, поясненнями свідків.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується, тобто повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх.

Правова позиція щодо покладення обов`язку доказування саме на відповідача в подібних правовідносинах, викладена в постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року по справі №201/12431/16-а, від 23 жовтня 2018 року по справі №743/1128/17, від 15 листопада 2018 року по справі №524/5536/17.

Однак, відповідачем не виконано обов`язку щодо збирання належних та допустимих доказів, що встановлюють вчинення позивачем адміністративного правопорушення, винність позивача в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, суду надано не було.

Тобто, з матеріалів справи вбачається, що будь-яких доказів, поданих відповідачем на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, що свідчили б про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, крім оскаржуваної постанови та відеозапису з реєстратора та системи «старт-сіті», відповідачем не надано. Оскаржувана постанова серії БАА №573838 від 11 липня 2021 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить жодних посилань на будь-які докази вчинення позивачем правопорушення.

Водночас, приписами частини третьої статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис, згідно з вимогами статей 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі №524/5536/17, від 17 липня 2019 року у справі №295/3099/17, від 24 липня 2019 року у справі №161/10598/16-а, від 13 лютого 2020 року у справі №524/9716/16-а, від 19 лютого 2020 року у справі №607/3394/17, від 27 лютого 2020 року у справі №344/4629/16-а.

В контексті наведеного Верховний Суд у постанові від 05 березня 2020 року у справі №607/7987/17 зауважив, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

За встановлених обставин, надані відповідачем відеозаписи не можуть вважатися належним доказом інкримінованого позивачу правопорушення.

Крім того, суд звертає увагу, що постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути беззаперечним доказом вчинення цією особою адміністративного проступку, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Така правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі №338/1/17.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Згідно із частиною третьою статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за доцільне скасувати постанову серії БАА №573838 від 11 липня 2021 року у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , а провадження у справі закрити.

Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 46 КАС України, відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Верховний суд у постанові від 17 вересня 2020 року у справі №742/2298/17 дійшов висновку, що належним відповідачем у справах про скасування постанов про накладення адміністративне правопорушення є орган, який таке стягнення застосував, а не конкретна посадова особа вказаного органу.

Відповідні інспектори не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративне правопорушення.

У зв`язку з викладеним, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до інспектора роти 4 батальйону 1 полку 1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Шевчука Іллі Андрійовича як до неналежного відповідача.

Щодо вимоги позивача про стягнення сплаченого штрафу, то вона задоволенню не підлягає, оскільки у разі скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, сплачений за такою постановою штраф стає помилково сплаченим та підлягає поверненню у порядку встановленому наказом від 03 вересня 2013 року № 787, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182, яким затверджено «Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів».

Відповідно до цього Порядку, орган, що контролює справляння надходжень бюджету складає та надає подання безпосередньо позивачу, який у свою чергу, після отримання останнього, звертається з особистою заявою про повернення коштів до органу Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету.

Крім того, вимога позивача про стягнення витрат на проведення виконавчих дій при виконанні вказаної постанови також не підлягає задоволенню, оскільки підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого державний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження».

В той же час будь-які дії чи бездіяльність державного виконавця під час виконавчого провадження позивачем не оскаржувались, постанови, зокрема, про відкриття виконавчого провадження, звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника незаконними не визнавались.

Отже відсутні підстави для стягнення з відповідача основної винагороди державного виконавця та витрат на проведення виконавчих дій.

У зв`язку з викладеним позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку з частковим задоволенням позову та відповідно до вищенаведених норм чинного законодавства, на користь позивача підлягають відшкодуванню понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 454 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтею 7 Закону України «Про судовий збір», статтями 5-7, 9, 72, 77, 90, 229, 241-247, 250, 256, 262, 286, 293, 295 КАС України

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії БАА №573838 від 11 липня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції судовий збір у розмірі 454 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідачі: Департамент патрульної поліції, , місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3; Інспектор роти 4 батальйону 1 полку 1 Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Шевчук Ілля Андрійович, місцезнаходження: м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 9.

Суддя Л. М. Ішуніна