Справа № 320/7781/21
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2024-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/7781/21 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Панова Г.В., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Карпушової О.В., Файдюка В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області, як відокремленого підрозділу ДПС України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, як відокремленого підрозділу ДПС України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, як відокремленого підрозділу ДПС України (далі по тексту - відповідач, ГУ ДПС у Київській області) в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: від 09.02.2021 № 00/1562/0713; від 09.06.2021 № та № , прийняті ГУ ДПС у Київській області.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2023 зазначений адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції, та відмовити в задоволенні позову повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження, а тому клопотання скаржника, зазначене останнім в апеляційній скарзі, про розгляд справи за участю представника не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі п. п. 78.1.7 п. 78.1 ст. 78, п. 82.2 ст. 82, підрозділу 52.2 п. п. 10 Розділу XX Податкового кодексу України та п. 2 ч. 1 Закону України № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та у зв`язку із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису № 3010185 від 02.12.2019 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності, відповідно до наказу ГУ ДПС у Київській області від 16.12.2020 № 1874 та направлень на перевірку від 16.12.2020 № 1135/10-36-07-13 та № 1135/10-36-07-13, ГУ ДПС у Київській області була проведена документальна позапланова виїзна перевірка з питань дотримання фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 (далі по тексту - ФОП ОСОБА_1 ), з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи та з питань нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за період діяльності з 08.05.2015 по 02.12.2019.

Перевіркою встановлено наступні порушення з боку позивачки:

- п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 101490,75 грн, в т.ч. за 2015 р. в сумі 0,00 грн, за 2016 рік в сумі 0,00 грн, за 2017 рік в сумі 8177,53 грн, за 2018 рік в сумі 52712,61 грн. та за 2019 рік в сумі 40 600,61 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, що підлягає сплаті до бюджету на суму 18268,34 грн, в т.ч.: за 2015 р. в сумі 0,00 грн, за 2016 р. в сумі 0,00 грн, за 2017 р. в сумі 1471,96 грн, за 2018 р. в сумі 9488,27 грн та за 2019 р. в сумі 7308,11 грн;

- п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України, в частині заниження чистого оподатковуваного доходу, за період з 01.01.2017 по 02.12.2019, на загальну суму 101490,75 грн, в т.ч. за 2015 р. в сумі 0,00 грн, за 2016 рік в сумі 0,00 грн, за 2017 рік в сумі 8177,53 грн, за 2018 рік в сумі 52712,61 грн та за 2019 рік в сумі 40600,61 грн, що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності на суму 1522,36 грн, в т.ч. за 2015 р. в сумі 0,00 грн, за 0,00 грн, за 2017 р. в сумі 122,66 грн, за 2018 р. в сумі 790,69 грн та за 2019 р. в сумі 609,01 грн.;

- п. 12 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (із змінами та доповненнями), в частині неналежного оприбуткування товару, а саме, реалізація товару за період з 01.01.2017 по 02.12.2019, який відсутній у обліку оприбуткування придбаного товару на загальну суму 136 110,96 грн.

ГУ ДПС у Київській області прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № 00/1544/0713 від 09.02.2021, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДФО на суму 22835,43грн, з яких - 18268,34 грн за податковим зобов`язанням з ПДФО; 4567,09грн. - за штрафними санкціями;

- № 00/1551/0713 від 09.02.2021, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 1902,95 грн, з яких - 1522,36 грн за податковим зобов`язанням з військового збору, 380,59 грн - за штрафними санкціями;

- № 00/1562/0713 від 09.02.2021, яким до позивача застосовані штрафні санкції на суму 272221,92 грн за порушення п. 12 ст. 3 Закону України № 265/95-ВР.

Підставою для прийняття контролюючим органом вказаних податкових повідомлень-рішень став акт від 30.12.2020 року №6187/10-36-07-13/ НОМЕР_1 про результати документальної позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 , яка була проведена, у період з 16.12.2020 по 22.12.2020.

Вказана перевірка проводилась, у зв`язку із припиненням, починаючи з 02.12.2019 року, ФОП ОСОБА_1 . підприємницької діяльності у статусі фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування, основним видом діяльності якої була роздрібна торгівля продовольчими товарами, а також групою підакцизних товарів (алкогольні напої та тютюнові вироби).

Не погоджуючись із висновками акта перевірки, позивачка подала свої заперечення та скаргу на прийняті податкові повідомлення-рішення.

За наслідками розгляду вказаної скарги позивачки, ДПС України було прийнято рішення від 26.05.2021 № 11779/6/99-00-06-01-04-06, яким:

- ППР № 00/1562/0713 від 09.02.2021 залишено без змін (далі по тексту - оскаржуване ППР);

- ППР № 00/1544/0713 від 09.02.2021 скасовано в частині штрафних санкцій по податку на доходи фізичних осіб у розмірі 2740,26 грн.;

- ППР № 00/1551/0713 від 09.02.2021 скасовано в частині штрафних санкцій з військового збору у розмірі 228,35 грн.

На підставі рішення ДПС від 26.05.2021 № 11779/6/99-00-06-01-04-06, 09.06.2021 року ГУ ДПС у Київській області були прийняті нові ППР, а саме:

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 1674,60 грн, з яких - 1522,36 грн за податковим зобов`язанням, 152,24 грн - за штрафними санкціями;

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 20095,18 грн, з яких - 18268,34 грн. - за податковим зобов`язанням, 1826,84 грн. - за штрафними санкціями.

Не погоджуючись з оскаржуваними ППР, позивачка звернулася з даним позовом до суду своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи відповідача не спростовують встановлену під час розгляду справи відсутність підстав для прийняття оскаржуваних ППР, за результатами проведення податкової перевірки. Решта тверджень та посилань податкового органу судом не приймається до уваги через їх непідтвердженість матеріалами справи, оскільки податковим органом під час судового розгляду справи, не наведено переконливих та підтверджених доводів та не надано належних доказів, які б ставили під сумнів ведення позивачем обліку, та/або свідчили б про наявність інших обставин що підтверджують недобросовісність позивача, як платника податків, зокрема і в частині заниження чистого оподатковуваного доходу.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту - ПК України), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно змісту ст. 62 ПК України, одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

За нормами п. п. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Відповідно до норм п. 167.1 ст. 167 ПК України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 ПК України, у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.

Згідно норм п. 177.1, 177.2, 177.3 ст. 177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг). Не включаються до доходу фізичної особи - підприємця суми акцизного податку з реалізованих суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Відповідно до приписів п. 177.4 ст. 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку, які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом,,, платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Не включаються до складу витрат підприємця:

- витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем;

- витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

- витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

- документально не підтверджені витрати.

Відповідно до п. 16-1 підр. 10 розд. XX Перехідних положень ПК України, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 ПК України.

Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 Кодексу (п. п. 1.2 п. 16-1).

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту (п. п. 1.3 п. 16-1) .

Відповідно до змісту п. 12. ст. 3 Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (із змінами та доповненнями), суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), шо відображені в такому обліку.

У даному випадку, підставою для визначення ОСОБА_1 сум грошового зобов`язання з ПДФО та військового збору, зазначених в оскаржуваних ППР, став висновок контролюючого органу про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу, за період з 08.05.2015 по 02.12.2019.

Так, зі змісту акта перевірки вбачається, що висновок про заниження позивачем чистого доходу для цілей оподаткування ПДФО та військовим збором, здійснений у зв`язку із встановленням відповідачем факту завищення позивачем суми документально підтверджених витрат за 2017- 2019 роки.

Як вбачається з акта перевірки і не заперечується відповідачем, що під час перевірки, представникам контролюючого органу були надані всі первинні документи за всі періоди здійснення позивачем підприємницької діяльності у статусі фізичної особи-підприємця, починаючи з 2015 року по 2019 рік, в тому числі і Книга обліку доходів і витрат, КОРО, фіскальні чеки, документи на придбання товару.

Вказані документи містяться в матеріалах справи та досліджені в повному обсязі судом апеляційної інстанції, з яких вбачається, що всі суми як доходів, так і витрат, які відображалась ФОП ОСОБА_1 в книгах обліку, відповідають сумам зазначеним в первинних документів, як на придбання позивачем товарів, так і в подальшому на їх реалізацію.

При цьому, в акті перевірки відповідачем конкретно не вказано та не визначено, на підставі яких саме первинних документів зроблені висновки про завищення витрат.

Водночас, у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення необхідно, зокрема, зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

У свою чергу, лише посилання контролюючого органу на те, що до таких висновків останній дійшов згідно фіскальних чеків (без зазначення, яких саме) без наведення обґрунтованого та зрозумілого розрахунку (як це має місце, зокрема, на сторінках 9, 10 та 11 акта), не може вважатись належним підтвердженням факту вчинення платником порушення податкового законодавства.

Таким чином, підставою для висновку податкового органу про завищення позивачкою витрат, крім інших документів, мали бути і дані безпосередньо первинних (зокрема, видаткових) документів та зазначення (зокрема, перелік) таких документів в Акті.

Крім того, відповідачем не надано належних доказів, яким чином останній визначив суму доходу, що на його думку, була неправомірно занижена позивачем, як і не було наведено жодного розрахунку та обґрунтування обчислення сум, зазначених в таблицях на сторінках акта, та, відповідно, жодного розрахунку, з якого суду було б зрозуміло, яким чином податковий орган визначив суми податкових зобов`язань, зазначених в оскаржуваних ППР, якими позивачу було збільшено грошове зобов`язання.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відомості про суми, як доходів, так і витрат, були відображені в податкових деклараціях позивача, на підставі записів в Книзі обліку доходів і витрат, внесених на підставі первинних документів, наданих представникам контролюючого органу під час перевірки.

Форма Книги обліку, а також Порядок її ведення затверджені наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481. Так, як пояснює позивач, остання кожного дня, в який здійснювались операції з реалізації товарів на підставі інформації з фіскального звітного чеку та Книги обліку розрахункових операцій вносила запис до графи 2 (сума доходу від здійснення господарської діяльності). В графах 5 і 6 Книги обліку зазначалися реквізити документу, що підтверджує витрати позивача, пов`язані з отриманням суми доходу, зазначеної в графі 2, та сума витрат (фактично понесених позивачем). За підсумком місяця, в графі 7 позивач зазначав суму витрат на оплату праці, а в графі 9 вказував суму чистого доходу, визначену за правилами ст. 177 ПК України. Аналогічним чином, підсумовувались показники за результатами звітного року.

При цьому, як вбачається з акта перевірки, відповідачем зауважень до порядку заповнення позивачем Книги обліку не зафіксовано.

Записи до Книги обліку доходів і витрат як про суми понесених витрат, так і про суми отриманих доходів здійснювались позивачем на підставі первинних документів, які надавались до перевірки і до оформлення та змісту яких зауважень з боку контролюючого органу не було та відповідають сумам, відображеним в таких первинних документах.

Таким чином, визначені ФОП ОСОБА_1 суми витрат, є обґрунтованими та належним чином підтвердженими, як первинними документами, так і відомостями, відображеними в Книзі обліку доходів і витрат та поданою податковою звітністю, на відміну від даних відповідача, зазначених в акті перевірки, які окрім як загальну викладку показників та сум відхилення, не мають логічного та достатнього обґрунтування виявлених сум завищення.

Щодо зазначення в акті перевірки про те, що до перевірки не було надано інформацію щодо залишків товарно-матеріальних цінностей, ФОП ОСОБА_1 наголосила на тому, що пропонувала інспекторам облік залишків ТМЦ, які вона вела в довільній формі, проте такі не були взяті до уваги.

Згідно показів свідків, допитаних судом під час розгляду даного спору, зокрема, інспекторів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які приймали участь у проведенні перевірки позивача, останні показали, що позивачем були завищені витрати, з огляду на що, позивачу був надісланий запит для документального підтвердження витрат, які він до перевірки не надав, а контролюючим органом було самостійно встановлена різниця (відхилення) частини документів.

Також, стосовно неоподаткування придбаного товару, перевіркою встановлена невідповідність сум витрат та прибутку.

У свою чергу, свідок ОСОБА_3 зазначила про те, що підготувала пояснення щодо виявлених порушень у формі таблиць, та зазначила, що після проведення перевірки не вся інформація викладається в акті, а у інспектора залишається інформація у вигляді таблиці, яку для зручності формує собі інспектор.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вказані пояснення та твердження контролюючого органу ґрунтуються на припущеннях посадових осіб відповідача, що проводили перевірку, без врахування всіх фактичних обставин та їх відтворенні в акті перевірки з логічним, послідовним та обґрунтованим викладенням.

Щодо долучених до справи пояснень про встановлених порушень, викладених в акті перевірки, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що останні містять більш детальний опис виявлених порушень та розрахунки, однак, все ж таки не доводять у чому саме полягає порушення з боку позивачки, яким чином це було встановлено та на підставі невідповідності яких саме документів, при цьому, викладені в поясненнях обставини, подекуди не були включені до самого акта перевірки, тому не можуть оцінюватись як належні.

Отже, висновки акта перевірки щодо визначення суми завищення витрат ФОП ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду в суді апеляційної інстанції, відповідно, є недоведеними та спростовуються наданими позивачем поясненнями з їх документальним підтвердженням.

Враховуючи те, що суми завищення позивачем витрат та, відповідно, заниження сум доходу за періоди діяльності 2017 - 2019 роки контролюючим органом визначені неправомірно та не мають належного обґрунтування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувані ППР № та № від 09.06.2021 є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо оскаржуваного ППР № 00/1562/0713 від 09.02.2021, яким до ФОП ОСОБА_1 були застосовані штрафні санкції на суму 272 221,92 грн., за порушення п. 12 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», суд апеляційної інстанції зазначає, що саме згідно змісту пункту 12 ст. 3 вказаного закону, суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції, зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку. При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).

Вказані вимоги, не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість, (крім тих, які провадять діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).

Тобто, чинним законодавством України не визначено порядок ведення обліку товарних запасів фізичними особами-підприємцями, що перебувають на загальній системі оподаткування.

Крім того, Порядком № 481, також не передбачено ведення залишку товарних запасів фізичними особами-підприємцями, що перебувають на загальній системі оподаткування.

Зі змісту ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996 (далі - Закон № 996), вбачається, що дія цього закону не поширюється на фізичних осіб-підприємців, а отже, на вказаних осіб не поширюється і вимога щодо ведення бухгалтерського обліку.

На фізичних осіб-підприємців, зокрема, тих, які застосовують РРО, поширюється вимога щодо наявності документів, що підтверджують походження товару і саме їх наявність (тобто ведення первинної документації) і є належним веденням обліку.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом всього періоду здійснення господарської діяльності, ФОП ОСОБА_1 забезпечено ведення первинної документації (як на придбання товару, так і на подальшу його реалізацію), які були надані відповідачу під час перевірки і претензій щодо їх наявності та правильності ведення, в акті перевірки, посадовими особами не зазначено.

Таким чином, оскільки ФОП ОСОБА_1 належним чином здійснювався облік товарних запасів, остання має всю належну первинну документацію, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що доводи відповідача про порушення позивачкою п. 12 ст. 4 Закону № 265/95-ВР, є безпідставним та необґрунтованими, а тому оскаржуване ППР № 00/1562/0713 від 09.02.2021 є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що доводи ГУ ДПС у Київській області не спростовують встановлену під час розгляду справи відсутність підстав для прийняття оскаржуваних ППР, за результатами проведення податкової перевірки. Решта тверджень та посилань відповідача не заслуговують на увагу суд апеляційної інстанції, через відсутність переконливих та підтверджених доводів і належних доказів, які б ставили під сумнів ведення позивачем обліку, та/або свідчили б про наявність інших обставин що підтверджують недобросовісність позивача, як платника податків, зокрема і в частині заниження чистого оподатковуваного доходу.

Згідно з приписами ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Необхідно також врахувати правову позицію, висловлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», яке згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягає застосуванню судами. Так, у п. 110 вказаного рішення, Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку про протиправність, та як наслідок, скасування оскаржуваних ППР ГУ ДПС у Київській області № 00/1562/0713 від 09.02.2021, № та № від 09.06.2021.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області, як відокремленого підрозділу ДПС України - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: О.В. Карпушова

В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено 24.06.2024 року