Справа № 440/15628/23
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Є.Б. Супрун
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 р. Справа № 440/15628/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Чалого І.С.,

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.12.2023, м. Полтава, повний текст складено 25.12.23 по справі № 440/15628/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, зобов`язавши при цьому Департамент нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 20.01.2021 по 28.09.2023; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів через затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 27.02.2016 по 31.10.2017, зобов`язавши при цьому Департамент здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини через затримку виплати індексації грошового забезпечення за період 27.02.2016 по 31.10.2017 відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів через затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки учаснику бойових дій за 2021 рік, зобов`язавши при цьому Департамент здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів за період з 20.01.2021 по 28.09.2023 через затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки учаснику бойових дій за 2021 рік відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо не нарахування та не виплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 25.01.2021 по 28.09.2023 включно, але не більш як за шість місяців.

Зобов`язано Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 30.03.2023 по 28.09.2023 (у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні) у розмірі 303 (триста три) грн 46 коп з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки учаснику бойових дій за 2021 рік, нарахованої на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №440/10758/22.

Зобов`язано Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошової компенсації, нарахованої на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №440/10758/22, за період з 25.01.2021 (день звільнення зі служби) по день фактичної виплати відповідних сум, тобто по 28.09.2023.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 27.02.2016 по 31.10.2017, нарахованої на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №440/10758/22.

Зобов`язано Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, нарахованої на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №440/10758/22, за період з 27.02.2016 по день фактичної виплати відповідних сум, тобто по 28.09.2023.

В решті вимог - позов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за період з 30.03.2023 по 28.09.2023 ( у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні) у розмірі 303,46 грн., позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилався на правові висновки Верховного Суду, зокрема у справах №804/3722/17 від 06.03.2018, №820/1363/17 від 10.04.2019. Відповідно до яких роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Не погоджується з зробленим судом розрахунком середньоденного заробітку, та вважає, що він здійснений у порушення Порядку №100. Зазначає, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким викладено у новій редакції норму ст. 117 КЗпП України, якою запроваджено обмеження на виплату працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку не більш, як за шість місяців. І враховуючи дату звернення з даним позовом, до даної справи підлягає застосуванню редакція ст. 117 відповідно до Закону України №2352-ІХ. Також не погоджується з формулюванням абзацу 3 резолютивної частини, в частині "вирахування обов`язкових податків та зборів", адже відсутнє зобов`язання відповідача про одночасне нарахування та виплату позивачу грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб. Враховуючи вищевикладене просить суд змінити третій абзац резолютивної частини рішення та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 68831,79 грн.

Відповідач також не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що компенсації підлягають лише нараховані, але не виплачені грошові доходи, які не мають разового характеру. Однак суд першої інстанції відхилив доводи відповідача та помилково не прийняв до уваги, що недоплачена позивачу частина одноразової грошової допомоги при звільненні, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки УБД носить не періодичний характер, а разовий і не підпадає під визначення доходів передбачених Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", за порушення строків яких сплачується компенсація. Також відповідач не погоджується з обраним періодом та вказує, що на день звільнення жодного спору щодо нарахованої суми , належної працівникові при звільненні між сторонами не виникало. З дня звільнення позивача зі служби (25.01.2021) до дня звернення його до суду з відповідними вимогами (12.12.2022) сплинуло майже 2 роки. Тому вважає, що суд першої інстанції не врахував даних обставин, що призвело до ухвалення рішення з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

Позивач та відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що рішення підлягає зміні з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу у Департаменті патрульної поліції Національної поліції України.

На підставі рапорту від 04.01.2021 та свідоцтва про хворобу №366/С від 23.12.2020 медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" наказом т.в.о. начальника Департаменту №30 о/с від 19.01.2021 позивач був звільнений зі служби з поліції з 25.01.2021 (а.с. 10 зі звороту).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №440/10758/23, з урахуванням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2023, визнано протиправними дії Департаменту щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у зменшеному розмірі та зобов`язано Департамент здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні. Визнано противними дії Департаменту щодо відмови виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 27.02.2016 по 31.10.2017 та зобов`язано Департамент нарахувати та виплати ОСОБА_1 невиплачену суму індексації грошового забезпечення за період з 27.02.2016 по 31.10.2017. Визнано протиправними дії Департаменту щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2021 рік, як учаснику бойових дій, та зобов`язано Департамент здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки за 2021 рік, як учаснику бойових дій.

13.09.2023 позивач звернувся із заявою до Департаменту, в якій просив, у т.ч. виконати змінене рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №440/10758/23 в добровільному порядку (а.с. 11).

У відповідь листом від 12.10.2023 №П-15250/41/5/05-2023 Департамент повідомив ОСОБА_1 про те, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 на користь заявника здійснено виплату у вигляді компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій, індексації грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні на загальну суму 11 529,38 грн згідно з платіжною інструкцією від 27.09.2023 №19651 (а.с. 12).

28.09.2023 відповідач здійснив зарахування на банківський рахунок позивача загальної суми заборгованості у розмірі 11356,44 грн, що складається з одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення у сумі 3316,47 грн, індексації грошового забезпечення за період з лютого 2016 року по жовтень 2017 року у сумі 3375,17 грн, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як УБД за 2021 рік у сумі 4837,74 грн.

Факт виплати підтверджується наданою відповідачем платіжною інструкцією № 19651 від 27.09.2023 (а.с. 34), розрахунковим листом за вересень 2023 року (а.с. 33) та відомістю № 644 на виплату заробітної плати за вересень 2023 року (а.с. 32).

У свою чергу позивач вважає, що не проведення з вини відповідача розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, шляхом виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, у зв`язку з чим і подано цей позов.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин". А відтак, з відповідача слід стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців, а саме - за період з 30.03.2023 по 28.09.2023. Крім того суд зменшив грошове відшкодування з посиланням на практику Верховного Суду. З урахуванням розміру виплаченої позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, виплата якої прострочена відповідачем, приймаючи до уваги тривалість затримки у днях з 30.03.2023 по 28.09.2023, що складає 183 календарних дні та з урахуванням розміру процентної ставки по військовим облігаціям внутрішньої державної позики, суд визначив обсяг відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок з позивачем в еквівалентній сумі, яка становить 303,46 грн (3316,47 грн х 9,15% (0,05% х 183)).

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційних скаргах позивача та відповідача, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.

Спірним в межах доводів апеляційної скарги відповідача є питання стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні та одночасного стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплат грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки учаснику бойових дій за 2021 рік та індексацію грошового забезпечення нарахованих на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №440/10758/22.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (далі по тексту - Закон № 2050-III), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону № 2050-III передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.3 Закону № 2050-III).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст.4 Закону № 2050-III).

Своєчасно не отриманий з вини громадянина дохід компенсації не підлягає (ст. 5 Закону № 2050-III).

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку (ч.1 ст.7 Закону № 2050-III).

Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 зазначив, що під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. При цьому, Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Зі змісту наведеної вище ст.1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. А статті 2,3 цього Закону встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, визначення поняття "доходи" для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Підстави та механізм виплати компенсацій встановлено відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі по тексту - Порядок №159).

Відповідно до п. 4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Наведеними нормами не встановлено першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не поставлено у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 року у справі № 522/5664/17, від 21.06.2018 року у справі № 523/1124/17, від 03.07.2018 року у справі № 521/940/17, від 05.10.2018 року у справі № 127/829/17, від 15.08.2019 по справі №674/24/17.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 щодо офіційного тлумачення ст.233 КЗпП України, індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення, є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №825/1832/17, від 19.07.2019 року у справі №240/4911/18 та від 07.08.2019 року справі № 825/694/17.

Тож у випадку бездіяльності роботодавця щодо нарахування та виплати працівнику грошового забезпечення така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому, донарахування належних громадянину сум компенсації втрати доходів має здійснюватися до дня фактичної виплати заборгованості, щодо якої порушені строки виплати.

Як встановлено матеріалами справи, відповідач, на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2023 у справі №440/10758/22, 28.09.2023 здійснив виплату позивачеві грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій з 2021 року та індексації грошового забезпечення за період з 27.02.2016 по 31.10.2017 (а.с. 32-34).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи відповідача, про те, що нарахування та виплата позивачу індексації грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки УБД здійснено відповідачем на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/10758/22 від 05.05.2023 та носить разовий характер, та вважає, що застосуванню в даній справі підлягає остання правова позиція Верховного Суду від 19.05.2022 у справі №200/3859/21, від 24.01.2023 у справі №200/10176/19-а.

У вказаних справах Верховний Суд дійшов висновку про те, що основними умовами для виплати суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Таким чином, враховуючи, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій з 2021 року та індексація грошового забезпечення є частиною доходу позивача, яка не була вчасно йому виплачена, то на відповідача покладається обов`язок з виплати компенсації.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача та погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позову в цій частині.

В свою чергу, колегія суддів вважає слушними доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі щодо невірного обчислення суми середнього заробітку, та частково з ними погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 ст. 117 КЗпП України встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Нова редакція ст. 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.

Так, за усталеною практикою застосування положень ст. 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, висновки яких враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору, та сформований з урахуванням того, що редакція ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

У той же час, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

При цьому, за висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постановах від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій ст. 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Позивача звільнено 25.01.2021, а остаточний розрахунок було здійснено 28.09.2023. Таким чином, враховуючи дату звільнення позивача зі служби та дату проведення остаточного розрахунку, положення ст. 117 КЗпП України, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 977 днів, з яких до 19.07.2022 - 541 день.

Отже, у даній справі період з 25.01.2021 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, яка не передбачала обмеження строком виплати у шість місяців, та можливості у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати із застосуванням принципу співмірності зменшувати таку виплату.

Період з 19.07.2022 по 28.09.2023 регулюється чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби індексації грошового забезпечення у розмірі 303,46 грн., суд першої інстанції врахував розмір процентної ставки по військовим облігаціям внутрішньої державної позики, та його розрахунок склав: 303,46 ( 3316,47 грн. х9,15%(0,05%х183)

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині та зазначає таке.

Застосовуючи висновки Верховного Суду до обставин цієї справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), відповідно до підпункту "л" пункту 1 якого визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 25.01.2021, його середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно довідки про доходи №1509 заробітна плата ОСОБА_1 за грудень склала 11472,08 грн., а за листопад 2020 склала 11472,08 грн.

Враховуючи, що загальна кількість календарних днів: у листопаді 2020 року - 30 календарних днів, у грудні 2020 року - 31 календарний день, середньоденний заробіток складає 376,13 грн (11472,08*2) /61).

Здійснюючи диференційований підхід до розрахунку суми середнього заробітку та враховуючи постанову Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: з 25.01.2021 до 18.07.2022 (540 день) та з 19.07.2022 до 28.09.2023 (437 днів, але не більше 6 місяців) включно.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що позивач в апеляційній скарзі обмежує свої вимоги позову про стягнення середнього заробітку періодом в шість місяців та сумою 68831,79 грн (376,13х183).

Враховуючи принцип диспозитивності, який полягає у тому, що сторони розпоряджаються своїми правами на власний розсуд, а також межами апеляційного перегляду справи з урахуванням вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів, визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає відшкодуванню за період з 25.01.2021 по 28.09.2023 включно, обмежує його періодом в шість місяців, як про це наголошує позивач в апеляційній скарзі.

Оскільки період затримки розрахунку при звільненні, за який може бути визначено відшкодування (з урахуванням чинної редакції ст. 117 КЗпП) становить не більш як за шість місяців, з урахуванням середньоденного заробітку позивача (376,13 грн) сума відшкодування становить 68 831,79 грн (183х376,13грн) та така сума не підлягає зменшенню.

Отже, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права, з урахуванням вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 68 831,79 грн.

Наведеного вище не було враховано судом першої інстанції, який помилково не застосував до спірних правовідносин висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 та від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, та не врахував диференційованого підходу до застосування ст. 117 КЗпП України за період до та після 19.07.2022.

Від так доводи апеляційної скарги позивача є частково слушними та підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи, що є підставою для зміни судового рішення в частині визначення суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що внаслідок неповного дослідження обставин справи, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом викладення другого та третього абзацу резолютивної частини цього рішення в іншій редакції.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: "а", "б", "в", "г" пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 по справі № 440/15628/23 змінити, виклавши другий та третій абзац резолютивної частини цього рішення в наступній редакції:

"Визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо ненарахування та не виплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, за період з 25.01.2021 по 28.09.2023.

Зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 25.01.2021 по 28.09.2023 у розмірі 68 831 (шістдесят вісім тисяч вісімсот тридцять одна) грн 79 коп.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 у справі № 440/15628/23 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.С. Чалий
Судді В.В. Катунов І.М. Ральченко