Справа № 480/2645/23
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2024-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 р. Справа № 480/2645/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Є.Д. Кравченко, м. Суми, по справі № 480/2645/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області , Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Луганській області про відмову в призначенні/переведенні її на пенсію державного службовця відповідно до вимог статті 37 Закону України "Про державну службу";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Сумській області призначити та виплатити їй з 22 квітня 2021 року пенсію державного службовця, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 за № 3723-ХІІ, згідно із заявою від 22 квітня 2021 року із врахуванням проведених виплат.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 частково задоволено позов.

Визнати протиправним та скасувати рішення Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до пункту 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII та статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII з 22.04.2021.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Стягнуто на користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області витрати на правничу допомогу у розмірі 1500 грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що за змістом пункту 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ та актами КМУ, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пункт 12 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ передбачає, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ та актами КМУ, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, представник зауважив, що згідно з пунктом 3-1 Порядку № 622 передбачається обчислення раніше призначених пенсій відповідно до Закону № 3723-ХІІ на умовах Порядку № 622 особам: які на 01.05.2016 займали посади державної служби; яким призначено пенсію відповідно до Закону №3723 у період з 01.10.2011 до 01.05.2016; які в період роботи на «спецпосадах» не отримували пенсію згідно Закону № 3723-ХІІ до дня набрання чинності Законом № 889-VІІІ, тобто до 01.05.2016; після звільнення з посади державної служби.

Оскільки станом на 01.05.2016 позивач не займала посади державної служби (звільнена з 31.03.2014) та отримувала пенсію, призначену по Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", обчислену відповідно до норм статті 37 Закону України 3723-ХІІ "Про державну службу", тому права на обчислення пенсії на умовах Порядку № 622, на переконання представника, позивач не має.

Таким чином, вважає, що Біловодське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області, приймаючи рішення про відмову у призначенні пенсії, діяло в межах своїх повноважень та на підставі чинних нормативно-правових актів України.

Також вважає, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, передбачений ч. 2 ст. 122 КАС України.

Крім того, представник апелянта не погоджується з розміром правничої допомоги, який стягнуто на користь позивача.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивачу з 11.04.2013 було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», що підтверджується протоколом призначення пенсії від 18.04.2013 № 156 (а.с. 157).

У подальшому, з 01.05.2020 позивача переведено на пенсію за віком за матеріалами пенсійної справи на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що визнається Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області у листі від 22.01.2021 № 333010215/Б-02/8-1800/21 (а.с. 116).

22.04.2021 позивач звернулася із заявою до територіального управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якій просила здійснити переведення на пенсію за віком на умовах, визначених Законом України "Про державну службу" (а.с. 108).

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Біловодське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області визначено органом, уповноваженим розглянути заяву позивача.

За результатами розгляду заяви позивача Біловодське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області прийняло рішення (без дати та номеру) про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії (а.с. 125).

При цьому, у зазначеному рішенні вказано, що вік заявника становить 64 років; необхідний страховий стаж визначений статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить 39 років, за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди.

З урахуванням змін, внесених постановою № 469, з 01.01.2020 р. право на обчислення пенсії на умовах Порядку № 622 мають особи:

- які на 01.05.2016 займали посади державної служби;

- яким призначено пенсію відповідно до Закону "Про державну службу" № 3723-ХІІ у період з 01.10.2011 до 01.05.2016;

- які в період роботи на «спецпосадах» не отримували пенсію згідно Закону № 3723-ХІІ до дня набрання чинності Законом № 889-VІІІ, тобто до 01.05.2016;

- які звільнились з посади державної служби, в тому числі до 01.01.2020.

Всі зазначені умови повинні бути дотримано одночасно.

Враховуючи, що норми чинного законодавства України не містять положення про перерахунок пенсій, призначених за нормами Закону України № 3723-ХІІ «Про державну службу», ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії виходячи із нових складових заробітної плати державного службовця.

Не погодившись з рішенням про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", позивач звернулася до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до частини першої статті 9, частини першої статті 10 вказаного Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Положеннями частини 3 статті 45 Закону № 1058-IV передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Так, позивачу була призначена пенсія за віком з 11.04.2013 згідно Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», що не заперечується сторонами.

Відповідно до частини сьомою статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» № 2493-III (у редакції, чинної станом на дату призначення пенсії ОСОБА_1 пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу. Пенсія в частині, що не перевищує розміру пенсії із солідарної системи, що призначається відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується за рахунок коштів Пенсійного фонду України. Частина пенсії, що перевищує цей розмір, виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» № 2493-III до стажу служби в органах місцевого самоврядування зараховується період роботи на посадах, на які поширюється дія цього Закону, а також на посадах і в органах, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин, призначення пенсії за віком державним службовцям було врегульовано Законом України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 (далі - Закон № 3723-ХІІ).

Водночас, з 01.05.2016 набрав чинності Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 за № 889-VIII (далі - Закон № 889-VІІІ), відповідно до статті 90 якого встановлено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Однак, за приписами пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 01.05.2016 втратив чинність Закон № 3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Так, згідно із пунктом 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пункт 12 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VІІІ визначає, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, статтею 37 Закону № 3723-ХІІ встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Отже, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, статті 37 Закону № 3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на пенсію відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Відтак, як вже зазначалось, після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 591/6970/16-а, від 19.03.2019 року у справі № 466/5138/17, від 10.04.2019 року у справі № 607/2474/17.

Виходячи з системного аналізу положень Закону № 889-VIII та статті 37 Закону № 3723-ХІІ, із набранням чинності Законом № 889-VIII державні службовці втратили право на призначення спеціальних пенсії та отримали право на призначення пенсій на загальних підставах, тобто відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Разом із цим, законодавцем передбачено виключення для тих осіб, які станом на 01.05.2016 мають не менш як 20 років стажу на посадах державної служби, незалежно від того, чи займали такі особи станом на 01.05.2016 посади державної служби. Для такої категорії осіб збережено право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок (страхові внески).

У свою чергу, вимоги щодо віку для призначення пенсій визначає стаття 26 Закону № 1058-ІV. За загальним правилом особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років (абзац 1 частини 1 статті 26 Закону № 1058-ІV). Як обумовлено абзацом 2 частини 1 цієї статті, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 28 Закону № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Колегія суддів зазначає, що на момент звернення із заявою про перехід на пенсію за віком (22.04.2021) позивач досягла віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV. Матеріали справи свідчать, що страховий стаж позивача становить понад 40 років (зв. бік а.с.156). Крім того, стаж позивача на посадах державного службовця станом на 01.05.2016 становить більше 20 років. Наявність необхідного 20-річного стажу державної служби також підтверджується протоколом про призначення пенсії від 18.04.2013 № 156 (а.с.157).

У свою чергу, пунктом 1 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» від 14.09.2016 № 622 (далі - Порядок), визначено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 2 вказаного Порядку передбачено, що згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII «Про державну службу» на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 р. №3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон) мають право особи, які на день набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII «Про державну службу»: мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України; займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.

Пунктом 3 цього Порядку визначено, що право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку, якщо до набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII «Про державну службу» не призначалася пенсія відповідно до Закону, мають: чоловіки, які досягли віку 62 роки. До досягнення зазначеного віку право на призначення пенсії мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 61 рік - які народилися по 31 грудня 1954 р.; 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 р. по 31 грудня 1955 р.; жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Колегією суддів встановлено з оскаржуваного рішення та апеляційної скарги, що підставою для відмови у переведенні/призначенні пенсії за віком на підставі Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ було те, що станом на 01.05.2016 ОСОБА_1 не займала посади державної служби (звільнена з 31.03.2014) та отримувала пенсію, призначену по Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" обчислену відповідно до норм статті 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ, тому права на обчислення пенсії на умовах Порядку № 622, на переконання представника відповідача, позивач не має, колегія суддів зазначає наступне.

Проте, суд не погоджується з такими висновками відповідача, оскільки, Закон № 889-VIII не пов`язує нарахування пенсії за віком з отриманням раніше пенсії за Законом № 3723-ХІІ, та право на пенсію одержують зазначені в пунктах 10 та 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII громадяни, які мають необхідний стаж державної служби, страховий стаж та відповідний вік.

Відповідно, Порядок № 622 є підзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим на підставі пункту 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII, а тому має відповідати положенням вказаного закону, а не суперечити йому, на виконання якого він прийнятий, та встановлювати обмеження для реалізації права, гарантованого відповідним законом.

До того ж, Порядок № 622 встановлює додаткову умову для призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, а саме: якщо до набрання чинності Законом №889-VIII не призначалася пенсія відповідно до Закону № 3723-XII. У той же час, ні Закон № 3723-XII, ні Закон № 889-VIII такої умови не містять.

При цьому, суд враховує, що ЄСПЛ у пункті 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Крім того, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 22.04.2021 зверталася до територіального управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про перехід на інший вид пенсії, а не про призначення пенсії. Таким чином, відсутні підстави для застосування положень, які регулюють правовідносини, пов`язані з реалізацією права особи на призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ вперше, а не перехід на такий вид пенсії, як просила позивач у своїй заяві.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позивачка з урахуванням положень пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VІІІ має право на пенсію за віком на підставі статті 37 Закону № 3723-ХІІ, оскільки вона досягла встановленого Законом № 1058-IV пенсійного віку, має необхідний страховий стаж та не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, а отже відповідала всім умовам, визначених законодавством, а відтак рішення про відмову в призначенні пенсії, прийняте Біловодським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області (без дати та номеру), підлягає скасуванню, а позовні вимоги у цій частині - задоволенню.

Колегія суддів критично оцінює посилання відповідача на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом у цій справі та це питання не досліджувалось судом першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 29.03.2023 позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху. Позивачу необхідно було надати заяву про поновлення строку з обґрунтуванням їх пропуску.

На виконання вказаної ухвали, 18.04.2023 від позивачки до суду надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 29.03.2023 у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду - відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та додані до неї документи - повернуто позивачу.

Не погодившись з вказаною ухвалою позивач оскаржила її в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну від 18.10.2023 Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 по справі № 480/2645/23 - скасовано. Справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 17.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження в адміністративній справі № 480/2645/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судами було досліджено питання пропуску строку звернення до суду з позовом та надана цьому питанню оцінка.

Щодо доводів апеляційної скарги представника Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про безпідставність стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Отже, саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Судом першої інстанції установлено, що позивачем було подано для підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги такі документи: копію угоди про надання правничих послуг від 19.03.2023, укладеного між позивачем та адвокатським бюро Єфіменко Лідії Іванівни (а.с. 128); квитанцію до прибуткового касового ордеру від 28.03.2023 щодо сплати 2000,00 грн. (а.с. 99), ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВМ № 1035070 (а.с. 130), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 181 (а.с. 129).

Зі змісту вказаних документів вбачається, що між позивачем та Адвокатським бюро Єфіменко Лідії Іванівни укладено угоди про надання правничих послуг від 19.03.2023, за умовами вказаної угоди "Сторони погодили, що за вказану роботу Клієнт сплачує Адвокатському бюро одноразовим платежем 2000, 00 (дві тисячі) грн. відразу після складання адвокатом адміністративного позову та формування додатків до позову.

Вказані послуги адвоката позивачем оплачено в повному обсязі, а саме в сумі 2 000 грн, що підтверджується квитанцію до прибуткового касового ордеру від 28.03.2023.

Отже, дійсність юридичного факту понесення витрат на професійну правничу допомогу з боку ОСОБА_1 підтверджено належними доказами.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції встановив, що співмірною є сума 1 500 (тисяча п`ятсот) грн для відшкодування витрат на правничу допомогу, а тому дійшов висновку про часткове задоволення заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу.

При вирішенні заяви позивача судом першої інстанції судом було перевірено співмірність розміру витрат на оплату послуг адвокатів із складністю справи та наданих адвокатами послуг, обсягом цих послуг, а також ціною позову, як цього вимагає частина п`ята статті 134 КАС України. Суд першої інстанції навів мотиви, з яких він виходив при частковому задоволенні заяви, й такі заявником апеляційної скарги не спростовані.

Щодо посилання апелянта на те, що відсутність належного документального підтвердження витрат на правову допомогу (з наданих до заяви документів не можливо належним чином визначити обсяги затраченого часу щодо виконання кожної послуги й відповідно співмірність таких показників), що на його думку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат у повному обсязі, суд зазначає, що законодавство вимагає документального підтвердження та доведення витрат, при цьому не встановлює вичерпного чи обов`язкового переліку документів які необхідні надати, вказаний доказ не є обов`язковим для підтвердження понесених судових витрат.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування, не довів належними та допустимими доказами правомірності власного рішення.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 у справі № 480/2645/23 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 по справі № 480/2645/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді З.О. Кононенко О.М. Мінаєва