Справа № 260/9208/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/9208/23 пров. № А/857/5660/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання : Демидюк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Микуляком П.П. в порядку ч.4 ст.229 КАС України у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_3 ), НОМЕР_4 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_3 ) (далі - в/ч НОМЕР_3 , відповідач-1), ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач-2), в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просив визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_3 щодо не розгляду його рапортів від 13.10.2023 та від 23.10.2023, про звільнення його з військової служби на підставі п.п. б п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі - Закон №2232) та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 вчинити дії щодо звільнення його з військової служби у відставку на підставі п.п.б п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.01.2024 позовні вимоги були задоволені повністю. Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_3 щодо не розгляду рапортів ОСОБА_1 від 13.10.2023 та від 23.10.2023 про звільнення з військової служби, визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 13.11.2023 про звільнення з військової служби та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 вчинити дії щодо звільнення позивача з військової служби у відставку на підставі п.п.б п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 (за станом здоров`я).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині, що стосується в/ч НОМЕР_1 , відповідач-2 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 зазначає, що оскаржуване рішення прийняте без наявності порушеного права позивача з боку в/ч НОМЕР_1 , оскільки строк на прийняття військовою частиною рішення та надання відповіді за результатами розгляду рапорта позивача на момент подання позовної заяви не завершився. Щодо суті ініційованого позивачем у рапорті питання зазначає, що питання його звільнення у відставку на підставі п.п. б п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 буде вирішене після подання ним висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців. З урахуванням цього вважає, що рапорт позивача є розглянутий, по ньому прийняте рішення, про що повідомлено позивача. Крім того, позивачем та судом застосований спосіб захисту, що не знаходиться в причинно наслідковому зв`язку із теоретично порушеним правом позивача і також не поновлює таке право. Так, позивач звернувся з проханням, а суд безпідставно задовольнив вимогу зобов`язати в/ч НОМЕР_1 вчинити дії щодо звільнення з військової служби ОСОБА_1 у відставку на підставі п.п. б п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 (за станом здоров`я). Тобто фактично звільнити позивача з військової служби. Разом з тим, як слідує з позовної заяви відносини між позивачем та в/ч НОМЕР_1 виникли щодо розгляду його рапорта, а не щодо його звільнення. Так, позивач подав рапорт про звільнення і посадовими особами мав бути розглянутий цей рапорт. І тільки за наслідком розгляду рапорту мали встановлюватися наявність підстав для направлення на ВЛК, звільнення чи вчинення інших дій. Встановлення підстав для направлення особи на ВЛК чи атестаційну комісію для розгляду питання щодо звільнення є дискреційним повноваженням військової частини. Суд не вправі переймати це повноваження на себе. Окремо слід зазначити, що суд також не може переймати на себе роль ВЛК, що він фактично і зробив, оскільки зобов`язав в/ч НОМЕР_1 вчинити дії щодо звільнення з військової служби позивача з медичних підстав (без наявного висновку ВЛК та посилання на чинні норми законодавства). Також зазначає, що судом помилково ототожнено поняття дії щодо звільнення та дії щодо направлення на ВЛК.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційні скарги у встановлений судом строк.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи, позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_3 .

Внаслідок отриманої травми позивач втратив професійну працездатність та відповідно до Довідки до Акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААГ№ 304738 від 05.10.2023, виданої Обласним центром медико-соціальної експертизи Департаменту охорони здоров`я Закарпатської ОДА та за підписом голови МСЕК йому встановлено III (третю) групу інвалідності (ступінь втрати професійної працездатності 50%). Дата 27.07.2023

16.10.2023 позивачем подано рапорт командиру військової частини НОМЕР_3 , в якому зазначив, що за станом здоров`я не бажає проходити службу у Збройних Сил України (в т.ч. у військовому резерві Збройних Сил України) за відповідною військово-обліковою спеціальністю та просив направити його на проходження медичного огляду до ВЛК та звільнити з військової служби. Також у своєму рапорті просив вжити заходів щодо повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_2 та надіслати останньому особової справи військовослужбовця.

23.10.2023 позивач повторно звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_3 про своє звільнення з військової служби згідно п.п. б п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232.

31.10.2023 начальником НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України було видано Наказ №673 ОС, яким позивача виключено із списків особового складу загону з 01.11.2023 та направлено для подальшого проходження служби до НОМЕР_4 прикордонного загону ДПС України (військова частина НОМЕР_1 ), де і перебуває на військовій службі на момент розгляду справи.

13.11.2023 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із аналогічним рапортом про звільнення, де зазначив такі ж самі підстави згідно п.п. б п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 (за станом свого здоров`я) та надав всі необхідні документи.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо не розгляду його рапортів про звільнення за станом свого здоров`я та не направлення його на огляд до ВЛК, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами протиправно були проігноровані прохання позивача направити його на проходження медичного огляду до військово-лікарської комісії (далі - ВЛК), що передує звільненню з військової служби. Виходячи з поданих доказів судом встановлено, що позивач являється інвалідом ІІІ групи, причиною отримання якої є травма саме під час проходження військової служби, а тому фактична бездіяльність відповідачів, щодо невжиття дій (в тому числі не направлення особи до ВЛК для проходження медогляду), щодо дострокового звільнення позивача - інваліда відповідно п.п. б п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 (за станом здоров`я) є незаконною та такою, що порушує права та інтереси позивача.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання спірних правовідносин визначене Законом України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232).

Згідно ч.1 ст.1 Закону №2232, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

За змістом ст.2 Закону №2232, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до пунктів "а", "б" частини 5 статті 26 Закону №2232, під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: у зв`язку із закінченням строку контракту (п. а); за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби. (п. б)

Згідно п.35 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення №1153), контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення) : 1) за рішенням командування військової частини за наявності підстав, передбачених підпунктами «а» - «г», «д», «е», «є», «з» - «й» та «л» пункту 1 частини п`ятої статті 26 Закону №2232. Під час дії особливого періоду контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби за рішенням командування військової частини у період : після закінчення строку проведення мобілізації та до моменту введення воєнного стану - на підставах, передбачених пунктом 2 (крім підстав, передбачених підпунктами «ґ», «й» та «к») частини п`ятої статті 26 Закону №2232; протягом строку проведення мобілізації та з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації - на підставах, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232; 2) за бажанням військовослужбовця - за наявності підстав, передбачених підпунктами «а», «б», «в», «ґ», «ж», «к» пункту 1, а в особливий період (крім строку проведення мобілізації та дії воєнного стану) - за наявності підстав, передбачених підпунктами «а», «б», «в», «ґ», «й» та «к» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону №2232.

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України, що передбачено ч.7 ст.26 Закону №2232.

Порядок проходження військової служби за контрактом також визначений розділом II Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 (далі - Інструкція №170), згідно з пунктом 2.12 якої, контракт про проходження служби припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з підстав, визначених п.35 Положення №1153.

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення №1153.

Згідно п.233 Положення №1153, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються : підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Пунктом 240 Положення №1153 визначено, що військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я, крім військовослужбовців, визнаних військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до встановлення їм інвалідності, часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (за винятком розумових, сенсорних, психологічних вад та інших захворювань, визначених Міністерством оборони України), які виявили бажання проходити військову службу та стосовно яких прийнято рішення про залишення на військовій службі за контрактом.

Військовослужбовці, які були визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до встановлення їм інвалідності, часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, та яким згідно з прийнятими рішеннями дозволено проходити військову службу за контрактом на визначених посадах, можуть бути звільнені з військової служби до закінчення строку контракту в порядку, визначеному пунктом 35 цього Положення.

Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформляються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення.

Відповідно до ч.10 ст.2 Закону №2232, з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи, наказом Міністра оборони України №402 від 14.08.2008 було затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення №402).

Відповідно до п.1.1 розділу І Положення №402, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Згідно п.1.2 розділу І Положення №402, військово-лікарська експертиза - це медичний огляд допризовників, призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом; установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.

Як видно з матеріалів справи, відповідно до Довідки до Акта огляду МСЕК серія 12 ААГ№ 304738 від 05.10.2023, виданої Обласним центром медико-соціальної експертизи Департаменту охорони здоров`я Закарпатської ОДА та за підписом голови МСЕК позивачу встановлено III (третю) групу інвалідності (ступінь втрати професійної працездатності 50%).

Колегія суддів звертає увагу на те, що в поданому рапорті позивач чітко просив направити його на проходження медичного огляду до ВЛК, що передує звільненню з військової служби, однак таке зроблено не було.

У спірному випадку відповідачем (в/ч НОМЕР_5 ) не взято до уваги стан здоров`я позивача, зокрема, обмежену придатність до військової служби згідно вищевказаної довідки, яка при поданні позивачем рапорту щодо направлення його до ВЛК та вирішення питання про його звільнення з військової служби була чинною та обов`язковою для врахування військовим керівництвом.

З приводу позовних вимог, заявлених до НОМЕР_2 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_3 ), колегія суддів звертає увагу на те, рапорти ОСОБА_1 були розглянуті начальником НОМЕР_2 прикордонного загону 19.10.2023 (відповідь направлено позивачу 20.10.2023) та 26.10.2023 (відповідь направлено 30.10.2023), що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи (а.с 91-93, 96-99).

Таким чином, відсутня бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_3 ), щодо не розгляду рапортів ОСОБА_1 від 13.10.2023 та від 23.10.2023 про звільнення його з військової служби, а тому відсутні правові та фактичні обставини для задоволення щодо нього позовних вимог.

Проте, суд першої інстанції вищенаведеного не врахував.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позивач є інвалідом ІІІ групи, причиною отримання якої є травма саме під час проходження військової служби, останній проходить службу у НОМЕР_4 прикордонному загоні ДПС України (в/ч НОМЕР_1 ), де і перебуває на військовій службі на момент розгляду даної справи, звернувся 13.11.2023 з рапортом до в/ч НОМЕР_1 , який розглянуто військовою частиною не було, а тому саме бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , щодо не направлення позивача до ВЛК для проходження медогляду на переконання колегії суддів є незаконною та такою, що порушує права та інтереси позивача.

При цьому, відповідно до п.6.1 Розділу 6 Положення №402, направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться : прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 , начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, судом у порядку та з метою, визначеними цим Положенням. Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби виключно за рекомендацією лікаря закладу охорони здоров`я (установи), у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть зумовлювати непридатність до військової служби.

У даному випадку, вказана норма не прописує як мають діяти прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище у випадку, аналогічному з позивачем, коли є висновок у формі Довідки до Акта огляду МСЕК серія 12 ААГ№ 304738 від 05.10.2023, виданої Обласним центром медико-соціальної експертизи Департаменту охорони здоров`я Закарпатської ОДА, згідно якої позивачу встановлено III (третю) групу інвалідності (ступінь втрати професійної працездатності 50%).

Проте, колегія суддів вважає, що у даному випадку слід вчиняти за аналогією і при наявності підтвердженого захворювання слід вчинити дії з метою визначення придатності позивача до військової служби належним та уповноваженим органом.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання в/ч НОМЕР_1 вчинити дії щодо звільнення його з військової служби у відставку на підставі п.п. б п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232, колегія суддів зазначає наступне.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану за станом здоров`я, здійснюється військовослужбовцем, шляхом подання рапорту та документів, які підтверджують підстави для звільнення.

Згідно ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду. Дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача в цій ситуації колегія суддів враховує роз`яснення, які наведені в постанові Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 Про судове рішення в адміністративній справі, згідно яких, у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

За своєю правовою природою повноваження відповідача щодо звільнення позивача з військової служби є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання НОМЕР_4 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ), з урахуванням висновків суду, розглянути рапорт військовослужбовця з приводу звільнення з військової служби за станом здоров`я, та прийняти за результатами його розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим урахуванням висновків апеляційного суду, наведених в мотивувальній частині цього судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Згідно п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу НОМЕР_4 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року по справі №260/9208/23 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_3 ), НОМЕР_4 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_4 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невирішення питання направлення ОСОБА_1 на медичний огляд відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України №402 від 14 серпня 2008 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за №1109/15800 для вирішення ініційованого ОСОБА_1 у поданому рапорті від 13 листопада 2023 року питання звільнення з військової служби на підставі п.п. б п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-ХІІ від 25 березня 1992 року.

Зобов`язати НОМЕР_4 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) розглянути у передбаченому Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністра оборони України №402 від 14 серпня 2008 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за №1109/15800 рапорт ОСОБА_1 від 13 листопада 2023 року по питанню звільнення його з військової служби на підставі п.п. б п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-ХІІ від 25 березня 1992 року та прийняти рішення з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.

У задоволенні позовних вимог до НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_3 ) відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 20.06.24