Справа № 361/3325/24
Суддя: Радзівіл А. Г.
Дата ухвалення: 2024-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 361/3325/24
Провадження № 2-а/361/99/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2024 року Броварський міськрайонний суду Київської області в складі головуючої судді Радзівіл А.Г.

за участі секретаря Коваль О.О.

представника позивача Литовченка О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови № 69 від 10.01.2024 року у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

03 квітня 2024 року до Броварського міськрайонного суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив поновити строк на оскарження постанови № 69 від 10.01.2024 року у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та скасувати постанову відповідача від 10 січня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП України, а провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо нього закрити.

Позивач в обґрунтування позову зазначив, що вважає винесену відносно нього постанову безпідставною, такою, що не відповідає обставинам справи та вимогам закону. Вказував, що 05 січня 2024 року старшим солдатом військової комендатури Броварського району ОСОБА_2 було складено стосовно нього протокол б/н про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 210-1 КУпАП.

На підставі вищезазначеного протоколу, 10 січня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 складено постанову № 69 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП. Відповідно до змісту постанови, 29.06.2023 року позивач, на підставі повістки для звірки облікових даних, не зявився до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_1 , у звязку з чим позивача визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн.

Позивач зазначив, що оскаржувана позивачем постанова містить чітку визначену дату невиконання позивачем своїх зобовязань неприбуття позивача за викликом 29 червня 2023 року, отже зазначене правопорушення не носить характеру триваючого правопорушення.

Відповідач безпосередньо викликав позивача на 29 червня 2023 року, тобто відповідач був обізнаний про неявку позивача, а дата неявки особи є датою вчинення адміністративного правопорушення та датою його виявлення.

Позивач стверджує, що протокол б/н про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та оскаржувана постанова були складені поза межами строку накладення адміністративного стягнення, встановленого ч. 1 ст. 38 КУпАП, оскільки останнім днем притягнення позивача до адміністративної відповідальності мало бути 30 серпня 2023 року.

Також позивач зазначив, що при винесені оскаржуваної постанови порушено вимоги статті 285 КУпАП, згідно з якими, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі щодо якої її винесено.

Позивач вказав на те, що про винесену постанову йому стало відомо 28 березня 2024 року, шляхом отримання направленого на його адресу рекомендованого листа з оскаржуваною постановою, що підтверджується відомостями з офіційного сайту АТ Укрпошта за трекінгом рекомендованого листа № 483, у звязку з чим просив суд поновити йому строк на оскарження вказаної постанови.

05 квітня 2024 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г., прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження. Справу призначено на 11 червня 2024 року на 15 год. 30 хв.

Від представника відповідача на адресу суду за вх. № 21956 від 07.05.2024 року надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення оскільки вважає, що вона винесена правомірно, виходячи з того, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. У своєму адміністративному позові, позивач зазначає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню на підставі порушення вимог ст.ст. 38, 285 КУпАП.

Представник відповідача вважає дане твердження безпідставним з наступних причин.

Згідно із ч.1 ст. 22 ЗУ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, громадяни зобовязані зявлятися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобовязані, резервісти Служби Безпеки України за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби Безпеки України, військовозобовязані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобовязаних та резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Частина 3 ст. 22 вказаного Закону, під час мобілізації громадяни зобовязані зявитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами війських частин (військовозобовязані, резервісти Служби Безпеки України за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобовязані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобовязані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Згідно із ст. 26 ЗУ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, посадові особи, винні в порушенні Законів України та інших нормативно-правових актів з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації, а також громадяни за невиконання своїх обовязків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації несуть відповідальність згідно із Законом.

Представник відповідача зазначає, що відповідно до розписки про вручення повістки ОСОБА_1 , було встановлено, що останній о 09 год. 00 хв. 29.06.2023 року, тобто в особливий період, під час мобілізації, не зявився до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_1 у строк, зазначений в отриманих ним документах, а саме повістці, яка була останньому вручена 26.06.2023 року та не надав підтверджуючі документи про поважність причин неприбуття, чим порушив норми мобілізаційного законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію вчинене в особливий період, а саме ч. 3 ст. 22 ЗУ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Після цього, у відповідності до положення ст. 254 КУпАП відносно позивача складено протоколи про адміністративне правопорушення № 30 від 05.01.2024 року. Акцентував увагу, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення №30 від 05.01.2024 року позивачу усно було розяснено вище зазначене твердження, а саме порушення ним ч. 3 ст. 22 ЗУ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а тому його дії були кваліфіковані за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, як порушення мобілізаційного законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період.

Представник відповідача вважає, що в даному випадку вчинення позивачем правопорушення мало триваючий характер, а тому строки притягнення його до адміністративної відповідальності необхідно обчислювати саме з моменту виявлення правопорушення, тобто в даному випадку, моментом виявлення даного правопорушення є датою виявлення самого позивача (тобто 05.01.2024 року), коли було встановлено відносно останнього факт порушення мобілізаційного законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період.

Звертає увагу, що при складанні протоколу № 30 від 05.01.2024 року за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, позивачу під особистий підпис повідомлено, що розгляд справи відбудеться о 10 год. 00 хв. 10.01.2024 року, у кабінеті № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , тобто останньому повідомлено місце, дату та час розгляду адміністративної справи, у відповідності до ст. 277-2 КУпАП.

На виконання ч.1 ст. 285 КУпАП, датою оголлошення оскаржуваної постанови, є дата її розгляду, тобто 10.01.2024 року. При цьому повідомляє, що у звязку з відсутністю позивача при розгляді постанови № 69 від 10.01.2024 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 не мав можливості вручити останньому зазначену постанову. Тому, згідно із ст. 285 КУпАП, 12.03.2024 вищезазначена постанова, була направлена на адресу проживання позивача, що підтверджується супровідним листом № НЮС-4 від 12.03.2024 року.

На підставі викладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

29 травня 2024 року на адресу суду надійшли заперечення на відзив відповідача за вх. № 25697 у якому позивач вказав, що у відзиві зазначено, що …вимоги позивача в цілому є необгрунтованими та не підлягають задоволенню, а тому вимога останнього про стягнення на його користь судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача також є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Позивач звертає увагу суду, що жодних вимог стосовно стягнення судового збору або інших витрат на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ані позовна заява, ані будь-який інший документ у даній справі не містить. Позовна заява містить лише вимогу скасувати оскаржувану позивачем постанову у даній справи та закрити адміністративне провадження у данй справі.

Вказує, що відповідач у своєму відзиві зазначає, що протокол про вчинення адміністративного правопорушення, на підставі якого було винесено оскаржувану постанову, складено без порушень строків про притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки відповідач виявив позивача лише 05.01.2024 року. Позивач вважає дане твердження таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки як було вже зазначено в позовній заяві у даній справі, оскаржувана позивачем постанова про притягнення до адміністративної відповідальності містить чітку визначену дату невиконання позивачем своїх зобовязань неприбуття позивача за викликом 29 червня 2023 року, тобто зазначене правопорушення не носить характеру триваючого правопорушення. Відповідач сам безпосередньо викликав позивача на 29 червня 2023 року, тобто відповідач був обізнаний про неявку позивача 29 червня 2023 року, а тому дата неявки є датою виявлення відповідачем адміністративного правопорушення у даній справі, тобто, вважає, що протокол про адміністративне правопорушення та оскаржувана постанова були складені поза межами строку накладення адміністративнрого стягнення, встановленого ч. 1 ст. 38 КУпАП, оскільки останнім днем притягнення позивача до адміністративної відпровідальності мало бути 30 серпня 2023 року.

Акцентує увагу суду, що причини неявки позивача на виклик 29.06.2023 року, про які згадує відповідач у своєму відзиві, не відносяться до предмету даної справи, оскільки позивач оскаржує в рамках даної справи порушення процедури притягнення до адміністративної відповідальності, а саме складення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності поза межами строку, встановленого імперативними нормами ч. 1 ст. 38 КУпАП та порушення норм ч. 1 ст. 285 КУпАП. Позивач зазначає, що причиною неявки на виклик є гостре харчове отруєння позивача в період, коли останній мав зявитися на виклик. Однак, дану обставину позивач не може підтвердити відповідними доказами, оскільки жоден документ, який підтверджує дану обставину, не видається. З цих же обставин позивач і не повідомив відповідача. Звертає увагу, що твердження відповідача про те, що він начебто виявив позивача лише 05.01.2024 року, і тому адміністративний протокол про вчинення адміністративного правопорушення, на підставі якого була складена оскаржувана постанова у даній справі, були складені лише 05.01.2024 та 10.01.2024 року відповідно, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідач знав, що позивач не зявився за викликом 29.06.2023 року, а тому мав передбачений законодавством строк для складення протоколу про вчинення адміністративного правопорушення та відповідної постанови, який встановлений ч. 1 ст. 38 КУпАП 2 місяці. Стверджує, що постанова щодо позивача була складена 10.01.2024 року, а надіслана на адресу останнього фактично через два місяці 12.03.2024 року, про що сам відповідач зазначає у відзиві, тобто з порушенням вимог ст. 285 КУпАП., тому вважає, що твердження відповідача, що ним не було порушено процедуру, передбачену ч. 1 ст. 285 КУпАП, не відповідає фактичним обставинам справи.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, пояснення надав аналогічні викладеним у змісті позовної заяви.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції Українивстановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245).

Судом встановлено, що згідно розписки на імя ОСОБА_1 , про викик до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 9 год. 00 коп. 29.06.2023 року, останній її особисто одержав під підпис 26.06.2023 року.

05.01.2024 року старшим солдатом військової комендатури Броварського району ОСОБА_2 складено відносно ОСОБА_1 протокол № 30 про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 210-1 КУпАП.

У протоколі зазначено, що громадянин ОСОБА_1 , о 9 год. 00 хв. 29 червня 2023 року, тобто в особливий період, під час мобілізації не зявився до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_1 у вказаний вище строк, зазначений в отриманому ним докуменрті, а саме повістці, яка була останньому вручена 26 червня 2023 року чим порушив частину 3 ст. 22 ЗУ По мобілізаційну підготовку та мобілізацію, чим вчинив адміністравтине правопорушення передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.

Постановою № 69 за справою про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 201-1 КУпАП від 10.01.2024 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 полковника ОСОБА_3 громадянина ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 5100 грн. за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП, а саме за те, що о 09 год. 00 хв. 29 червня 2023 року, тобто в особливий період, під час мобілізації не зявився до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_1 у вказаний вище строк, зазначений в отриманому ним документі, а саме повістці, яка була останньому вручена 26.06.2023 року, чим порушив частину 3 статті 22 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно ч. 3 ст. 22 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися: військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях; резервісти, які проходять службу у військовому резерві, - до військових частин у строки, визначені командирами військових частин; військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку; військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом керівників відповідних підрозділів; особи, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Інші військовозобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов`язані уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження.

У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.

У повістці про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки зазначаються:

1) прізвище, ім`я та по батькові і дата народження громадянина, якому адресована повістка;

2) найменування територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що видав повістку;

3) мета виклику до територіального центру комплектування та соціальної підтримки;

4) місце, день і час явки за викликом;

5) підпис (електронний цифровий підпис) посадової особи, яка видала (сформувала) повістку;

6) реєстраційний номер повістки;

7) роз`яснення про наслідки неявки і про обов`язок повідомити про причини неявки.

Для громадян, які самостійно прибули до територіального центру комплектування та соціальної підтримки та підлягають направленню на навчання (підготовку) у зв`язку з призовом на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, час явки до територіального центру комплектування та соціальної підтримки встановлюється протягом двох місяців з дня проходження військово-лікарської комісії.

Під час вручення повістки представники територіального центру комплектування та соціальної підтримки на вимогу громадянина, якому вручається повістка, зобов`язані назвати свої прізвища, ім`я та по батькові, посади, а також пред`явити службові посвідчення.

Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).

У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.

З постанови про адміністративне правопорушення № 69 від 10.01.2024, складеного начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 полковника ОСОБА_3 , вбачається, що ОСОБА_1 порушив ч. 3 ст. 22 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме: був оповіщений повісткою щодо прибуття 09 год. 00 хв. 29 червня 2023 року до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак на вищевказану дату не з`явився, причину неявки не повідомив, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, який продовжено Указом Президента України від 14.03.2022 року №133/2022 ще на 30 діб, Указом Президента України від 18.04.2022 року №259/2022 продовжено ще на 30 діб, Указом Президента України від 17.05.2022 року №341/2022 продовжено ще на 90 діб, Указом Президента України від 12.08.2022 року №573/2022 продовжено ще на 90 діб, Указом Президента України від 07.11.2022 року №757/2022 продовжено ще на 90 діб, Указом Президента України від 06.02.2023 року №58/2023 продовжено ще на 90 діб.

Згідно Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 року, оголошено про проведення загальної мобілізації.

У відповідності до визначення статті 1 Закону України Про оборону України від 06.12.1991 № 1932-XII, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В силу вимог статті 210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період - тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно вимог статтей 1, 3 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", ЗУ Про Збройні Сили України", ЗУ Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 № 3543-XII, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Статтею 235 КУпАП передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Згідно ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 280 КУпАП закріплено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Положеннями статті 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Частиною 1 статті 7 КУпАП закріплено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За приписами статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні не пізніш як через два місяці з дня його виявлення.

Як слідує з правових висновків, викладених в п. 17, 18, постанови Верховного Суду від 03.05.2018 року по справі № 487/2854/17, Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить визначення поняття триваюче правопорушення. Проте, в теорії адміністративного права під триваючим правопорушенням розуміють тривале невиконання вимог правової норми у вигляді дії або бездіяльності.

Характер триваючого правопорушення оцінюється судом в кожному конкретному випадку індивідуально. Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 804/401/17 зазначив, що триваюче правопорушення це проступок, повязаний з тривалим, неперервним невиконанням обовязків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обовязків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого обєктивно існує цей обовязок, виконанням обовязку відповідним субєктом або припиненням дії відповідної норми Закону.

Таким чином, адміністративне стягнення може бути накладено у межах передбаченого ч. 1 ст. 38 КУпАП двомісячного строку з дня його вчинення. Посилання відповідача в обґрунтування правомірності прийняття оспорюваного рішення на те, що правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, у контексті ч. 3 ст. 22 Закону є триваючим, не ґрунтується на законі, оскільки передбачений Законом обов`язок позивача щодо явки до ІНФОРМАЦІЯ_5 був визначений конкретним строком - 29 червня 2023 року.

Після цієї дати такий обов`язок є припинений, а перебіг строку притягнення особи до відповідальності за невиконання вказаного обов`язку сплинув до 30 серпня 2023 року.

Відтак, протокол № 30 про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та оскаржувана постанова були складені поза межами строку накладення адміністративного стягнення, встановленого ч. 1 ст. 38 КУпАП, оскільки останнім днем притягнення позивача до адміністративної відповідальності 29 серпня 2023 року.

За вищезазначених обставин суд дійшов висновку, що оскаржувану постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно з вимогами ч. 1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.286 КАС України, позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Статтею 289 КУпАП передбачено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та/або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), - протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Статтею 161 КАС України, визначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема від 08.08.2019 у справі №127/13736/16-а, зазначив, що "незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами".

При цьому суд звертає увагу, що згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Отже, суд звертає увагу на те, що причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише пропущені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Враховуючи вищенаведені норми суд дійшов висновку про поновлення ОСОБА_1 строку на оскарження постанови № 69 від 10.01.2024 року у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 до адмінвідповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, оскільки оскаржувана постанова складена 10 січня 2024 року, направлена позивачу 12.03.2024 року (супровідний лист), отримана позивачем 27 березня 2024 року ,що підтверджується витягом із Укрпошта за номеро трекінгу 83, позовна заява про оскарження постанови зареєстрована в канцелярії суду 03 квітня 2024 року.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 7, 9, 38, 72, 73, 77, 242-246, 286 КАС України, суддя, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на оскарження постанови № 69 від 10.01.2024 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адмінвідповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.

Постанову № 69 від 10.01.2024 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 полковника ОСОБА_3 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 5100 гривень визнати протиправною та скасувати, а провадження по справі на підставі ч.1 ст. 38 КУпАП, закрити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Радзівіл А.Г.