Справа № 460/28482/23
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/28482/23 пров. № А/857/10725/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Харківській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року у справі № 460/28482/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Харківській області про визнання бездіяльності протиправною,

місце ухвалення судового рішення м. Рівне
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїНедашківська К.М.
дата складання повного тексту рішення01.04.2024
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі відповідач), в якому позивач просив суд:

визнати противоправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо затримки виплати ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з 10.10.2022 по 17.12.2023;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за час затримки повного розрахунку при звільненні в період з 11.10.2022 по 17.12.2023 суму середнього заробітку за шість місяців.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року у справі № 460/28482/23 позов задоволено частково.

Визнано противоправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо затримки виплати ОСОБА_1 розрахунку при звільненні з 11.10.2022 по 16.12.2023.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.10.2022 по 16.12.2023 в розмірі 48986 грн 52 коп (без утримання податків та обов`язкових платежів).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн 80 (вісімдесят) коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховано позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Вказує, що позивачка вже отримала середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із служби в поліції за період 11.10.2022 по 28.10.2022 в розмірі 2600 грн у межах справи №460/46230/22. Зазначає, що позивачка просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців, як передбачено законодавством КЗпП. Стверджує, що стаття 117 КЗпП, якою передбачено підстави і умови виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні не застосовуються у зв`язку із внесенням змін до Закону №580-VIII.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач та представник позивача повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 48986,52 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 до 10.10.2022 проходила службу в поліції в Головному управлінні Національної поліції в Харківській області.

Відповідно до наказу ГУНП в Харківській області від 10.10.2022 №486 о/с позивача було звільнено з посади старшого оперуповноваженого відділу агентурно-оперативної роботи управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Харківській області за п.7 ч.1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 10.10.2022.

Відповідно до рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18.05.2023 у справі №460/47960/22, яке набрало законної сили 27.09.2023, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані основну та додаткову відпустки. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки: щорічну основну оплачувану відпустку за 2015 рік у кількості 3 доби, щорічну основну оплачувану відпустку за 2015 рік у кількості 1 доба, додаткову оплачувану із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2015 рік у кількості 14 діб, додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2017 рік у кількості 14 діб, щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 10 діб, щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 рік у кількості 30 діб, щорічну додаткову оплачувану відпустки за 2021 рік у кількості 15діб, додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення як учаснику бойових дій за 2021 рік у кількості 14 діб, загальною кількістю 101 доба.

На виконання судового рішення позивачу 17.12.2023 виплачено грошову компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 48984 грн 29 коп.

Стверджуючи про наявність права на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а саме не виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки, позивач звернулася з цим позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством. Разом з тим, спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статтей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення позивача.

Отож, обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.

При цьому, звільнення позивача зі служби відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку.

Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частинами 1 і 2 ст. 51 Бюджетного кодексу України прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день звільнення зі служби грошового забезпечення в повному обсязі за період затримки такого розрахунку.

Головним Управлінням Національної поліції в Харківській області не було проведено з ОСОБА_1 під час звільнення зі служби (10.10.2022) остаточний розрахунок та не виплачено в повному розмірі грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З матеріалів справи видно, що 17.12.2023 на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 Головним Управлінням Національної поліції в Харківській області перераховано заборгованість в сумі 48984,29 грн.

Виходячи з наведеного, час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 складає з 11.10.2022 по 17.12.2023.

Щодо визначення конкретної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затв. Постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).

Відповідно до пункту 7 розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року, середньодений розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Як наслідок до спірних правовідносин необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100 з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у подібних правовідносинах, в постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.

Колегія суддів зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні становить з 11.10.2022 (наступний день після звільнення із ГУ НП) по 17.12.2023 (день виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки) та складає 433 календарних дні.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 1 липня 2022 року, який набув чинності 19.07.2022 року текст статті 117 викладено в такій редакції:

"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".

З вказаним позовом до суду позивач звернулася після набрання чинності приведеними положеннями закону, а відтак з урахуванням приведених змін середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає стягненню, але не більш як за шість місяців, тобто з 11.10.2022 року по 11.04.2023, що становить 183 календарних дні.

Відповідно довідки про грошове забезпечення від 10.01.2024 № 20, грошове забезпечення позивача становило у серпні 2022 року - 14 786,44 грн та у вересні 2022 року - 14 786,44 грн). Всього 29572,88 грн.

Кількість календарних днів служби позивача у серпні-вересні 2022 року становила 61 день.

Відтак, середньоденний заробіток позивача становить 484,80 грн (29572,88 грн/61 календарні дні).

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період не більш як за шість місяців мав би становити 88718,40 грн. Розрахунок: 484,80 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 183 (кількість днів затримки розрахунку).

При цьому, сума середнього заробітку, що підлягає до відшкодування, вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку (484,80 грн.) на число календарних днів за період з 11.10.2022 року по 11.04.2023 (шість місяців), становить понад 48986,52 грн., а отже відсутні підстави для зменшення присудженої судом першої інстанції до стягнення суми.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Щодо доводів скаржника про те, що позивачка вже отримала середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із служби в поліції за період 11.10.2022 по 28.10.2022 в розмірі 2600 грн у межах справи №460/46230/22, то колегія суддів такі до уваги не приймає, оскільки у справі №460/46230/22 нарахована та виплачена компенсація за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку у році звільнення (2022 рік), що є відмінним від правовідносин розглядуваної справи.

При цьому, посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі № 620/3663/19 є помилковим, оскільки у вказаній постанові розглядалися спірні питання щодо переведення працівника поліції під час проходження служби без його згоди на іншу посаду. Так, згідно п.55 цієї постанови від 25 травня 2023 року у справі №620/3663/19 зазначено: «Таким чином, оскільки після 01 травня 2022 року законодавчо врегульовані спірні питання щодо переміщення поліцейських по службі, то відсутні обґрунтовані підстави й доцільність відступати від висновку щодо застосування відповідних норм Закону №580-VIII у попередній редакції, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, та формулювати інший висновок щодо застосування цих норм, які після вказаної дати не підлягатимуть застосуванню в судовій практиці до правовідносин, аналогічних тим, які виникли в цій справі». Таким чином, Верховним судом зазначено, що ця правова позиція застосовується лише до правовідносин, аналогічних у справі № 620/3663/19, а саме переведення працівника поліції під час проходження служби без його згоди на іншу посаду.

Проте, в нашому спорі розглядається питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, які в Законі №580-VIII врегульовано не було, тому посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі № 620/3663/19 є помилковим.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Досліджуючи питання, яке стосуються розподілу судових витрат понесених у даній справі, колегією суддів установлено, що з урахуванням положень ст. 139 КАС України відсутні підстави для перерозподілу та присудження судових витрат на користь будь-якої із сторін.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року у справі № 460/28482/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос