Справа № 300/7880/23
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/7880/23 пров. № А/857/2908/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року (суддя Боршовський Т.І., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у листопаді 2023 року звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 21.10.2023, виданого інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) майстер сержантом ОСОБА_2 відносно громадянина України ОСОБА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що під час перетину 21.10.2023 ОСОБА_1 разом із своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 державного кордону України у пункті пропуску «Шегиня» уповноваженій особі підрозділу охорони державного кордону ОСОБА_2 було надано усі необхідні документи на паспортний контроль відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Так, позивач надав представнику відповідача рішення Івано-Франківського міського суду від 11.01.1995 у справі № 344/13459/14-ц, яким визначено місце проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 , а також паспорти громадян для виїзду за кордон, свідоцтво про народження дитини. За результатом розгляду вищевказаних документів 21.10.2023 інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А), майстер сержантом ОСОБА_2 прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України. Позивач вважає, що таке рішення від 21.10.2023 є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки в ньому не зазначена причина відмови в перетинанні державного кордону України та не вказано, яких саме документів не було надано ОСОБА_1 при паспортному контролі, та якими нормами передбачено необхідність подання таких документів. На думку позивача, він має право на перетин державного кордону України як чоловік, який самостійно виховує дитину віком до 18 років, та не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, а надані представнику відповідача 21.10.2023 під час паспортного контролю документи є достатніми для підтвердження факту самостійного виховання ОСОБА_1 дитини віком до 18 років.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що в рішенні про відмову в перетинанні державного кордону України в обов`язковому порядку має бути вказана причина такої відмови, відтак вважає що спірне рішення є неконкретизованим. Вказує, що при вирішенні даного спору необхідно було з`ясувати, чи є позивач особою, яка самостійно виховує дітей віком до 18 років, що є визначальним для наявності права позивача на перетин державного кордону під час воєнного стану та загальної мобілізації. Вказує, що законодавством України не передбачено механізму чи порядку встановлення такого статусу особи як особа, що самостійно виховує дитину до 18 років. Зазначає, що Закон №3543-ХІІ не встановлює перелік документів, якими можна було б підтвердити факт самостійного виховання неповнолітньої дитини. Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги ряд довідок від уповноважених установ та органів, якими підтверджується, що позивач самостійно виховує та утримує дітей.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 21.10.2023 ОСОБА_1 разом разом із своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 прибув до міжнародного автомобільного пункту пропуску «Шегиня» з метою здійснення перетину державного кордону на виїзд з України. Позивачем для підтвердження права на перетин державного кордону було надано на паспортний контроль інспектору прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) майстер сержантом ОСОБА_2 такі документи: паспорт громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 12.10.2016 (а.с. 22); паспорт громадянина України ОСОБА_3 для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 від 02.10.2023 (а.с. 22); свідоцтво про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 від 29.09.2023 (а.с. 10); рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.11.2015 у справі № 344/13459/14-ц про визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) з батьком - ОСОБА_1 (а.с. 11). Вказані обставини не є спірними.

За результатом розгляду вказаних документів, 21.10.2023 інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А), майстер сержантом ОСОБА_2 прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України. Таке рішення від 21.10.2023 прийнято з причини того, що ОСОБА_1 не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до Постанови КМУ від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (а.с. 9).

02.11.2023 представник позивача направив до ІНФОРМАЦІЯ_1 адвокатський запит, в якому просив надати інформацію про те, які саме документи визначені Постановою КМУ від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» не були надані ОСОБА_1 при намаганні перетнути кордон разом із своєю дочкою ОСОБА_3 21.10.2023 в пункті пропуску «Шегиня» враховуючи те, що ним було надано паспорт громадянина України для виїзду за кордон, свідоцтва про народження дочки ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.11.2015 у справі № 344/13459/14-ц (а.с. 16-17).

Листом від 04.11.2023 № 23/18318-23-Вих ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомив представника позивача, що рішення від 21.10.2023 про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України прийнято у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану. Форма рішень про відмову у перетинанні державного кордону затверджена наказом МВС України, а тому в них зазначається лише визначена формою інформація Законодавством України не покладає на Державну прикордонну службу України обов`язку ведення вичерпного переліку документів, необхідних для перетину державного кордону та опрацювання рекомендацій для гарантованого його перетину (а.с. 18).

Вважаючи протиправним рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 21.10.2023, виданого інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) майстер сержантом ОСОБА_2 відносно громадянина України ОСОБА_1 , позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що посадовою особою відповідача зроблено правомірний висновок про недостатність документів для перетину державного кордону України позивачем станом на дату проведення прикордонного контролю 21.10.2023. Судом не встановлено також, що приймаючи оспорюване позивачем рішення, відповідач діяв необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, нерозсудливо, непропорційно, несвоєчасно, без участі позивача.

Частиною першою статті 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Водночас, згідно з статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Загальні процедури прикордонного контролю визначені в статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль».

Так, згідно з частинами першою - третьою статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль» перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Порядок відмови у перетинанні державного кордону іноземцям, особам без громадянства та громадянам України, регламентовано статтею 14 Закону України «Про прикордонний контроль».

Так, відповідно до частин першої-третьої статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.

Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.12.2015 № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 строком на 30 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ.

Так, Указом № 64/2022 передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону №389-VIII.

Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та триває станом на час винесення рішення.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Правила № 57).

Згідно з пунктом 2 Правил № 57 перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Відповідно до пункту 2-6 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.

Згідно з абзацом третім пунктом 12 Правил № 57 у ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Процедуру встановлення заходів особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або її окремих місцевостях, де введено воєнний стан, що здійснюються військовим командуванням разом з військовими адміністраціями (у разі їх утворення) самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, визначає Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1455 (далі Порядок № 1455) .

Відповідно до пункту 8 Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації визначені статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації визначені статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Так, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Таким чином, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено право чоловіка, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років, на звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, та, як наслідок цього, право на виїзд за кордон.

Також системний аналіз вказаних вище нормативних актів дає суду підстави для висновку про те, що ні Законами України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ні Правилами № 57 не визначено, якими саме документами повинен бути підтверджений факт того, що особа самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

Згідно з матеріалами справи, 21.10.2023 для підтвердження права на перетин державного кордону позивачем було надано на паспортний контроль інспектору прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А), майстер сержанту ОСОБА_2 такі документи: паспорт громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 12.10.2016 (а.с. 22); паспорт громадянина України ОСОБА_3 для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 від 02.10.2023 (а.с. 22); свідоцтво про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 від 29.09.2023 (а.с. 10); рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.11.2015 у справі № 344/13459/14-ц про визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) з батьком - ОСОБА_1 (а.с. 11).

Щодо родинних стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та доводів позивача про самостійне виховання дитини, то судом встановлено таке. 05.02.2002 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 4, що стверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського РУЮ Івано-Франківської області серії НОМЕР_5 .

Згідно поданої позивачем копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 від 06.07.2010, Відділом реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського РУЮ Івано-Франківської області вчинено актовий запис № 4 від 15.01.2008 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , яка залишила за собою прізвище чоловіка.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 29.09.2023, 29.06.2010 вчинено актовий запис № 41 про народження ОСОБА_3 . Батько: ОСОБА_1 , мати: ОСОБА_6 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.11.2015 у справі № 344/13459/14-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 : визнано місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) з батьком - ОСОБА_1 , іп.н. НОМЕР_7 .

Як вірно вказує суд першої інстанції, частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першою-третьою статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Верховний Суд в постанові від 13.06.2018 за результатом розгляду справи № 822/2446/17 зазначив:

«…50. Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

51. Розірвання шлюбу на підставі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 17.10.2013 у справі № 653/3107/13-ц та встановлення місця проживання дитини ОСОБА_2 з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, згідно ухвали зазначеного суду від 01.11.2013, на які посилається позивач, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у ОСОБА_1 статусу «одинокий батько»…».

Як встановлено матеріалами справи, при перетині державного кордону позивачем на підтвердження факту самостійного виховання неповнолітньої дитини було надано рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.11.2015 у справі № 344/13459/14-ц про визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) з батьком - ОСОБА_1 (а.с. 11).

З огляду на вказану правову позицію касаційного суду, слід зробити висновок, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.11.2015 у справі № 344/13459/14-ц про визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) з батьком ОСОБА_1 , не є належним підтвердженням факту самостійного виховання дитини батьком.

Разом з тим, як вже було зазначено вище, чинним законодавством не визначено, якими саме документами повинен бути підтверджений факт того, що особа самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

Окрім вказаного рішення, під час проходження процедури прикордонного контролю, позивачем інших документів, які б підтверджували факт самостійного виховання ним дитини віком до 18 років подано не було.

Стосовно покликання апелянта на те, що судом першої інстанції не взято до уваги ряд довідок від уповноважених установ та органів, якими підтверджується, що позивач самостійно виховує та утримує дітей, колегія суддів зазначає наступне.

Позивачем в суді першої інстанції було надано: копії довідок Надвірнянського ліцею № 2 Надвірнянської міської ради від 05.03.2021 № 15/1/13 від 26.10.2023 № 191/01-28 (а.с. 12-13); копія довідки УП «Надвірнянський некомерційний центр первинної медичної допомоги» від 26.10.2023 (а.с. 14); копія характеристики ОСОБА_3 від 25.10.2023, наданої директором Надвірнянського ліцею № 2 Надвірнянської міської ради (а.с. 15); витягів з Реєстру територіальної громади від 10.11.2023 про місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 19-20); на виконання вимог ухвали від 20.11.2023 в частині витребування доказів: копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 30.10.2007 (а.с. 30); копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 від 06.07.2010 (а.с. 31); копія рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29.12.2007 у справі № 2-1442/2007 про розірвання шлюбу (а.с. 32); разом з додатковими пояснення представника позивача від 18.01.2024: копія свідоцтва серії НОМЕР_8 від 27.12.2023 про зміну імені ОСОБА_6 на ОСОБА_7 ; копія листа Служби у справах дітей Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області від 18.12.2023 № 217/01-22 про результати виїзду працівників служби у справах дітей Надвірнянської міської ради 28.11.2023 за місцем проживання ОСОБА_1 та його неповнолітньої дочки ОСОБА_3 ; копія нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_7 від 27.12.2023 про те, що ОСОБА_1 з 2014 року самостійно виховує, утримує, доглядає їхніх спільних дітей ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) (а.с. 46-52), то суд вказує на таке.

Колегія суддів наголошує, що під час проходження процедури прикордонного контролю вказані документи не надавались відповідачу, а відтак не могли були враховані ним при винесенні рішення про відмову в перетині державного кордону.

Як вірно вказав суд першої інстанції, спірне рішення про відмову ОСОБА_1 в перетині державного кордону України від 21.10.2023, як акт індивідуальної дії, має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання. Предметом оцінки адміністративного суду є правомірність такого рішення на дату його прийняття. Першим етапом оцінки, є встановлення судом критерію законності такого рішення, тобто чи вчинено його на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України. Така оцінка здійснюється, враховуючи, зокрема, правомірність оцінки посадовою особою суб`єкта владних повноважень тих документів, які йому надав заявник безпосередньо для перетину державного кордону України.

В спірному випадку, з огляду на обсяг наданих документів під час проходження процедури прикордонного контролю, колегія суддів погоджується, що посадовою особою відповідача зроблено правомірний висновок про недостатність таких документів для перетину державного кордону України позивачем станом на дату проведення прикордонного контролю 21.10.2023.

Стосовно покликання апелянта на те, що при вирішенні даного спору необхідно було з`ясувати, чи є позивач особою, яка самостійно виховує дітей віком до 18 років, що є визначальним для наявності права позивача на перетин державного кордону під час воєнного стану та загальної мобілізації, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом розгляду даної адміністративної справи є оцінка рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, які визначені в частині 2 статті 2 КАС України, станом на час прийняття такого рішення. Предметом розгляду даної справи не є встановлення факту (як юридичного факту) самостійного виховання ОСОБА_1 дитини ОСОБА_3 , без участі її матері. Тобто, адміністративний суд лише досліджує обставини того, чи станом на дату прийняття спірного рішення такий факт було доведено позивачем відповідачу документами, поданими в процедурі прикордонного контролю для перетину державного кордону України 21.10.2023.

Отже, як встановлено вище, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.11.2015 у справі № 344/13459/14-ц про визначення місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) з батьком ОСОБА_1 , не є належним підтвердженням факту самостійного виховання дитини батьком. Також, ряд довідок від уповноважених установ та органів, якими підтверджується, що позивач самостійно виховує та утримує дітей, не можуть вважатися належними та допустимими доказами в спірних правовідносинах, оскільки такі були надані безпосередньо до суду першої інстанції та не надавались відповідачу при проходженні процедури прикордонного контролю.

Апеляційний суд резюмує, що за відсутності наданих 21.10.2023 відповідачу належних, допустимих та достовірних доказів, що свідчили б про статус позивача як батька, що самостійно виховує дитину віком до 18 років, без участі матері, слід зробити висновок про правомірність прийняття інспектором прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А), майстер сержантом ОСОБА_2 рішення від 21.10.2023 про відмову ОСОБА_1 в перетині державного кордону України, тобто таке відповідає критеріям, які встановлені частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року у справі №300/7880/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха