Справа № 420/9156/21
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2024-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9156/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління ДПС в Одеській області,

третя особа - Ізмаїльська міська рада Ізмаїльського району Одеської області,

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, податкової вимоги,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області (далі - відповідач) в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення про визначення податкових зобов`язань земельного податку з фізичної особи - позивача від 30.07.2018 у № -1502 та від 11.05.2019 № 4-1502; податкову вимогу форми "Ф" від 19.10.2018 року № 2567-52.

Ухвалою від 07.06.2021 відкрито провадження в адміністративній справі , залучено в якості третьої особи - Ізмаїльську міську раду Ізмаїльського району Одеської області, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Одеського окружного адміністративного суду № 599 від 15 вересня 2023 року справу № 420/9156/21 передано на перерозподіл.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 15 вересня 2023 року адміністративну справу № 420/9156/21 передано головуючому судді Вікторії ХОМ`ЯКОВІЙ В. В.

Ухвалою від 25.09.2023 справу прийнято до провадження судді, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 є платником податків, та є власником частки (107/125) нерухомого майна (автозаправлювальної станції) за адресою АДРЕСА_1 . З електронного кабінету позивач дізналась про наявність податкового боргу. За адвокатським запитом 07.05.2021 були отримані документи від ГУ ДПС в Одеській області , з яких вбачалось, що станом на 22.04.2021 борг із земельного податку в сумі 449234 грн. 74 коп. виник внаслідок несплати позивачем грошових зобов`язань, які визначені контролюючим органом податковими повідомленнями-рішеннями форми "Ф" від 30.07.2018 №-1502 про визначення податкових зобов`язань у сумі 176795 грн. 72 коп. за 2018 рік, від 11.05.2019 №4-1502 про визначення податкових зобов`язань в сумі 265190 грн. 38 коп. за 2019 рік. ГУ ДПС в Одеській області сформовано податкову вимогу форми "Ф" від 19.10.2018 №2567-52, яка включає у себе податковий борг по земельному податку у сумі 176 795,72 грн.

Позивач вважає податкові повідомлення-рішення такими, що прийняті з порушеннями діючого законодавства, оскільки об`єктом оподаткування земельним податком є земельна ділянка. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера . Згідно Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 № 259002052 від 31.05.2021, у позивача відсутні будь-які майнові права на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

25.06.2021 ГУ ДПС в Одеській області надало відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позову, звертає увагу суду на те, що згідно зі ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Відповідно до ст.ст. 269, 270 ПКУ платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, а об`єктом оподаткування - земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності. За даними інформаційних систем баз даних Державної Податкової служби України за фізичною особою ОСОБА_1 рахувалась земельна ділянка площею 0,1170 га , на якій розташована автозаправочна станція , на частину якої позивач набула власність з 2003 року на підставі договору дарування.

Заперечує доводи позову про неотримання позивачем податкових повідомлень-рішень. Податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки форми, та по земельному податку були надіслані рекомендованими листами з повідомленнями про вручення. Не є обов`язком контролюючого органу слідкувати за отриманням платниками податків поштової кореспонденції.

Третя особа (Ізмаїльська міська рада Ізмаїльського району Одеської області) надала пояснення , в яких зазначає, що об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Відповідно до підпункту 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є землекористувачі. У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1,пункту 269.2 статті 269,підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.6 статті 287 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності приміщенням, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов суд встановив, що за даними інформаційно-комунікаційних систем Державної Податкової служби України ОСОБА_1 знаходиться на податковому обліку в Головному управлінні ДПС В Одеській як платник податків.

ГУ ДПС в Одеській області нараховано позивачу земельний податок наступними податковими повідомленнями-рішеннями:

- від 30.07.2018 №-1502 на суму 176795 грн. 72 коп. за 2018 рік,

- від 11.05.2019 №4-1502 на суму 265190 грн. 38 коп. за 2019 рік.

Податкові повідомлення-рішення надсилались рекомендованими листами на адреси позивача (м. Ізмаїл Одеська область, вул. І.Франка, буд 109), але повернулись поштою з відмітками "за закінченням терміну зберігання".

Фізична особа ОСОБА_1 є власником 107/125 об`єкта нерухомого майна (автозаправлювальної станції) за адресою: АДРЕСА_1 .

Як стверджує відповідач, за фізичною особою ОСОБА_1 рахується земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1170 га, 4-а економіко-планувальна зона.

Рішенням Ізмаїльської міської ради від 28.02.2018 № 3231-VII ставка земельного податку для інших земельних ділянок, в тому числі, що знаходяться в користуванні суб`єктів господарювання, становить 12 % від нормативної грошової оцінки земель міста Ізмаїл.

Підставою для оскарження податкових повідомлень-рішень про визначення податкових зобов`язань земельного податку з фізичної особи ОСОБА_1 від 30.07.2018 № -1502 та від 11.05.2019 № 4-1502, а також податкової вимоги форми "Ф" від 19.10.2018 № 2567-52 в частині податкового боргу у сумі 176 795,72 грн., позивач вказує те, що Головне управління ДПС в Одеській області нарахувало земельний податок на земельну ділянку, на якій розташована АЗС, частина якої перебуває у власності позивача, не є сформованою, у власність (користування) позивачу не надавалась. Позивач вважає рішення такими, що прийняті необгрунтовано, всупереч приписам Податкового кодексу України, тому звернувся до суду з даним позовом.

З приводу спірних правовідносин щодо нарахування податків суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України.

Відповідно до п. п. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Стаття 206 ЗК України визначає, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до ст. 269 ПКУ (в редакції станом на час визначення відповідачем податкових зобов`язань) платниками податку є: 269.1.1. власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); 269.1.2. землекористувачі.

Статтею 270 ПК України передбачено, що об`єктами оподаткування є : 270.1.1. земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; 270.1.2. земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Пунктами 271.1 та 272.2 ст. 272 ПК України встановлено, що базою оподаткування є:

- нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;

- площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Згідно п. 274.2 ст. 274 ПКУ ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності).

Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.

Відповідно до п. 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 286.5 ст. 286 ПКУ встановлено, що нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Відповідно до п. п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно з абз. 1, 5-6 п. 286.5 ст. 286.5 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем знаходження земельної ділянки для проведення звірки даних щодо: розміру площі земельної ділянки, що перебуває у власності та/або користуванні платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, користування пільгою, контролюючий орган за місцем знаходження земельної ділянки проводить протягом десяти робочих днів перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновків, що фізична особа, у власності чи користуванні якої перебуває земельна ділянка, зобов`язана платити за таку земельну ділянку земельний податок у сумі, яка визначена контролюючим органом у податковому повідомленні-рішенні. При цьому базою оподаткування є нормативно грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації або площа земельної ділянки, нормативно грошова оцінка якої не проведена, а підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

П.п. 287.1 ст. 287 ПК України визначено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. Пунктом 14.1.34 ПКУ під поняттям власники земельних ділянок розуміється юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які відповідно до закону набули права власності на землю в Україні, а також територіальні громади та держава щодо земель комунальної та державної власності відповідно. А підпунктом 14.1.73 ПКУ визначено, що землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, з наведеного випливає, що власник земельної ділянки - це особа, яка має зареєстроване право власності на земельну ділянку. А платниками земельного податку є виключно особи у яких виникло (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, або виникло внаслідок отримання державного акту) право власності на земельну ділянку чи право постійного користування нею.

Підпунктом 14.1.74 п. 14.1 ст. 14 ПКУ визначено, що земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами".

А частина 1 статті 79-1 Земельного кодексу України визначає, що "формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру".

Тобто, земельна ділянка існує як об`єкт права (і об`єкт оподаткування теж), коли інформація про неї внесення до Державного земельного кадастру. Зовнішньою ознакою такого внесення є наявність кадастрового номеру земельної ділянки. Якщо земельні ділянки сформовані до 01.01.2013 та ще не внесені в кадастр, момент виникнення земельної ділянки як об`єкта права збігається з моментом виникнення речового права на неї.

Ст. 271 ПКУ визначає базу оподаткування земельним податком або нормативну грошову оцінку земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, або площу земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Головне управління ДПС в Одеській області склало розрахунки податкових зобов`язань до податкових повідомлень-рішень. При цьому суд вбачає, що земельний податок був розрахований суто арифметично шляхом застосування формули, первинних документів на земельну ділянку або відомостей Державного реєстру прав на земельну ділянку, яка б перебували у власності позивача, не існує.

Так , при розрахунку земельного податку на земельну ділянку за адресою: - АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0079 га, контролюючим органом була взята нормативно-грошова оцінка 1 кв.м 4-ї зони по місту Ізмаїл 331 грн. 86 коп. за 2014 рік, застосовані коефіцієнти індексації 1.249 за 2014-2017рр., коефіцієнт функціонального використання для земель, зайнятих житловим фондом Кф=2, ставка земельного податку 12%, та 0,1170 га площа земельної ділянки.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази отримання контролюючим органом у встановлений законодавством спосіб інформації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. За відсутності об`єкту оподаткування (сформованої земельної ділянки) визначити її нормативну грошову оцінку неможливо. Неможливо навіть визначити її площу. Так, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказано, що АЗС за адресою АДРЕСА_1 як об`єкт нерухомості має площу 615, 1 кв.м. позивач є власником 107/125 об`єкта на праві спільної часткової власності, об`єкт АЗС розташований на ділянці 2002 кв.м. Але конкретну частку ділянки позивача 1170 кв.м розраховано контролюючим органом відповідно до схеми поділу , розробленої МП "Проект Вишукування, Комерція" . Схема суду не надана.

Якщо немає бази оподаткування - то не має підстав для нарахування податку. Суд вважає, що в компетенцію органу податкової служби не входять повноваження визначення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки та визначення її площі.

Для належної реалізації контролюючим органом повноважень щодо нарахування земельного податку фізичним особам, законодавством встановлено порядок та способи отримання необхідних відомостей для здійснення відповідних розрахунків, зокрема щодо площі земельної ділянки, нормативно-грошової оцінки, коефіцієнтів. Згідно з ч. 1 ст. 193 ЗК України Державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Відповідно до ст. 194 ЗК України призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру регламентований статтею 38 Закону України "Про Державний земельний кадастр",згідно якої відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану);копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Користування відомостями Державного земельного кадастру може також здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.

Доступ до Державного земельного кадастру в режимі читання надається органам державної влади, органам місцевого самоврядування, органам і підрозділам Служби безпеки України, що здійснюють контррозвідувальну діяльність та боротьбу з тероризмом, банкам та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку може бути виданий будь-яким Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування.

Згідно з п. п. 14 п. 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, нормативна грошова оцінка це значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.

Обов`язок з нарахування сум земельного податку фізичним особам покладено саме на органи державної податкової служби, яким для визначення розміру вказаного податку необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов`язання.

Як підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами, відомостями Державного земельного кадастру не підтверджується наявність у власності позивача земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 в 2018-2019 рр..

Отже, для реалізації контролюючим органом повноважень щодо нарахування земельного податку фізичним особам законодавством встановлено порядок та способи отримання необхідних відомостей для здійснення відповідних розрахунків, зокрема щодо площі земельної ділянки, нормативно-грошової оцінки, коефіцієнтів, цільового призначення ділянки відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель.

Таким чином, з огляду на наведене, враховуючи те, що базою оподаткування є, зокрема, нормативна грошова оцінка землі, а підставою для нарахування податку є офіційні дані державного земельного кадастру, суд вважає, що контролюючим органом не здійснено належного розрахунку розміру земельного податку на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель на окрему земельну ділянку і не обгрунтовано формування сум податку в податкових повідомленнях-рішеннях, ставки податку та не визначений належним чином об`єкт оподаткування, а отже, вони прийняті всупереч приписам законодавства та підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, є протиправними та такими, що підлягають скасуванню податкові повідомлення , якими визначений земельний податок позивачу.

Доводи відповідача про те, що позивач як власник нежитлової будівлі повинен сплачувати земельний податок незалежно від факту відсутності земельних ділянок в Державних реєстрах речових прав, а також на те, обов`язок зі сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки, незалежно від дотримання такою особою вимог земельного та цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористувача та підстав набуття права користування, суд вважає необгрунтованими, оскільки приписи ПКУ не містять таких норм.

З 01.01.2015 законодавцем були внесені зміни до п.287.6 ПКУ, згідно із якими при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

В положеннях цієї ж норми в редакції, що діяла до 01 січня 2015 законодавець пов`язував обов`язок сплати податку на земельні ділянки з датою державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці.

Отже, обов`язок сплати цього податку для платника у різні періоди часу був пов`язаний з різними подіями, а саме до 01 січня 2015 - з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці, а після 01 січня 2015 - моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

В пп. 5.2 ст. 5 ПКУ закріплений принцип пріоритетності норм цього Кодексу перед іншими актами законодавства для регулювання відносин оподаткування. Ця пріоритетність полягає у тому, що п. 287.6 ст. 287 ПКУ не пов`язує момент виникнення у власника нерухомості обов`язку сплачувати земельний податок із моментом набуття права власності на земельну ділянку, про що йдеться, наприклад у ст. 120 Земельного кодексу України чи ст. 377 Цивільного кодексу України. У п. 287.6 ст. 287 ПКУ чітко зазначено, що такий обов`язок виникає саме із дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (а не з дати набуття права власності на неї). Отже, лише факт державної реєстрації за набувачем нерухомості права власності на земельну ділянку під такою нерухомістю має значення для визначення дати виникнення у нього обов`язку зі сплати земельного податку. Відповідно, лише у разі встановлення такого факту набувач нерухомості зобов`язаний буде на підставі п. 287.6 ПКУ сплачувати земельний податок за таку земельну ділянку. Ст. 120 ЗКУ та ст. 377 ЦКУ не підлягають застосуванню, оскільки вони регулюють момент переходу до власника нерухомості права власності на земельну ділянку, на якій така нерухомість розташована, а не питання державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Натомість саме п. 287.6 ст. 287 ПКУ підлягає застосуванню як спеціальна норма при з`ясуванні моменту виникнення у особи обов`язку зі сплати земельного податку при переході права власності на нерухоме майно.

Тому суд погоджується з доводами позивача про те, що обов`язок зі сплати земельного податку виникає з моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку чи права користування нею.

Суд також розглянув доводи позивача про неотримання податкових повідомлень-рішень.

Матеріалами справи підтверджено, що копії податкових повідомлень-рішень Головне управління ДПС в Одеській області направляло на податкову адресу позивача, яка зазначена і в позовній заяві самостійно представником позивача, однак поштові відправлення повернулися відправнику без вручення їх адресату із зазначенням причини повернення "за закінченням встановленого строку зберігання" .

Відповідно до п.42.1 п.42.3 ст.42 ПК України податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті. Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Пунктом 42.5 статті 42 ПК України передбачено, що у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Таким чином, в розумінні положень статті 42 ПК України податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області про визначення ОСОБА_1 сум грошових зобов`язань зі сплати земельного податку вважаються належним чином врученими.

Зазначена обставина має значення для кваліфікації як правомірних дій контролюючого органу щодо виконання покладеного на нього ПК України обов`язку вручення платнику податків рішень, якими йому визначено до сплати певні суми грошових зобов`язань.

Однак, застосування пункту 42.5 статті 42 ПК України не спростовує ту обставину, що ОСОБА_1 не була обізнана з існуванням податкових повідомлень-рішень про нарахування земельного податку з фізичних осіб , які їй фізично не вручалися, через що вона не могла своєчасно реалізувати своє право на оскарження рішень податкового органу в судовому порядку. У визначенні моменту виникнення права на позов має значення, коли особа дізналася про факт порушення свого права.

Що стосується оскарження податкової вимоги форми "Ф" від 19.10.2018 №2567-52 на суму податкового боргу у розмірі 182 930,87 грн.

Пунктом 59.1 ст. 59 ПКУ встановлено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. А відповідно до п. 60.1 ст. 60 ПКУ податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо: сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення; контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов`язання або податкову вимогу; контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі; рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі; рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов`язання, визначена у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу, або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

Оскільки визнання протиправною та скасування податкової вимоги є похідною вимогою від вимоги про визнання протиправною та скасування податкових повідомлень рішень, суд задовольняє позов і в цій частині.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України). Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати позивача в розмірі 5327 грн. 86 коп. судового збору підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області .

Предметом позову в даній справі є вимоги майнового (визнання протиправними та скасування ППР на суму 441986 грн. 10 коп.) та немайнового характеру (визнання протиправною та скасування податкової вимоги, яка не тягне за собою майнових наслідків для позивача), тому судовий збір підлягав сплаті позивачем, як фізичною особою в розмірі 5327 грн. 86 коп. (4419,86 грн. або 1% ціни позову + 908 грн. або 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2021).

Зайво сплачена сума судового збору в розмірі 860 грн. підлягає поверненню з бюджету поивачу за його заявою.

Керуючись ст.ст. 139, 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 .

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Одеській області від 30.07.2018 року № -1502 та від 11.05.2019 року № 4-1502; податкову вимогу форми "Ф" від 19.10.2018 року № 2567-52.

Стягнути з Головного управління Державної податкової служби в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 5327 (п`ять тисяч триста двадцять сім) грн. 86 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений 24.06.2024.

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА