Справа № 420/27582/21
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2024-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Кузьменко В.П.

За участю сторін:

Позивача: Беспальчук О.О.

Представника позивача: Зарудного І.В.

Представника відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:

- визнати противоправними та скасувати накази №240 від 02.12.2021 року та №243 від 07.12.2021 року командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) в частині виключення ОСОБА_2 зі списків особового складу цієї частини;

- поновити ОСОБА_1 на військовій службі в списках особового складу Військової частини НОМЕР_1 на попередній посаді старшого матроса з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з часу виключення зі списків військової частини по день поновлення на військовій службі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) позивача було звільнено з військової служби. Також, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2021 року №240 позивача було виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та знято зі всіх видів забезпечення. Пізніше, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 07.12.2021 року №243 було внесено зміни до п.2 абз.10 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2021 року №240.

Водночас, позивач не погоджується із вищевказаними наказами №240 від 02.12.2021 року та №243 від 07.12.2021 року командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) в частині її виключення зі списків особового складу цієї частини, та вважає такі накази протиправними, а тому звернулась до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою суду від 04.01.2022 року по справі №420/27582/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ч.5 ст.262 КАС України. Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

У визначений КАС України п`ятнадцятиденний строк відзив на адміністративний позов Військовою частиною НОМЕР_1 наданий не був, будь-яких клопотань щодо продовження строку для подання відзиву відповідачем заявлено не було, будь-яких пояснень щодо неможливості надання відзиву у строк, встановлений судом, не надано.

За таких умов ухвалами суду від 10.01.2022 року, 08.04.2024 року було витребувано у Військової частини НОМЕР_1 письмові докази, що стосуються спірних правовідносин. Провадження у справі №420/27582/21 було зупинено на підставі п.6 ч.2 ст.236 КАС України до виконання Військовою частиною НОМЕР_1 доручення суду про витребування доказів по справі, та в подальшому поновлено ухвалами суду відповідно від 26.02.2024 року та 18.06.2024 року.

18.03.2024 року до суду від представника Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив по справі, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що поновлення позивача на військовій службі може відбуватися лише у разі незаконного звільнення з військової служби. При цьому порядок виконання рішення суду через визнання протиправним та скасування рішення про виключення позивача зі списків особового складу нормативно-правовими актами не визначено.

Тривалий час ненадання відзиву на адміністративний позов та ненадання витребуваних судом доказів по справі Військовою частиною НОМЕР_1 обґрунтовано тим, що такі докази знаходились в адміністративній будівлі військової частини НОМЕР_2 , яка була пошкоджена внаслідок обстрілу із застосуванням БПЛА типу «Shahed-123» зі сторони військових сил РФ.

Ухвалою суду від 19.03.2024 року було вирішено подальший розгляд справи №420/27582/21 проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

08.04.2024 року та 18.06.2024 року були проведені судові засідання по справі, в якому представники позивача підтримали позовні вимоги по справі, висловили власні правові позиції по суті спірних правовідносин та надавали додаткові письмові пояснення по справі. Представник відповідача до судових засідань не з`явився, про дату та час судових засідань був повідомлений належним чином та своєчасно.

Згідно положень частини 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно п. 2 частини 3 ст. 205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки.

Суд у справі встановив наступне.

ОСОБА_1 з 03.10.2018 року є учасником бойових дій, що також підтверджується відповідним посвідченням (а.с. 9, 28).

Позивач на час виникнення спірних правовідносин проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що сторонами не заперечується.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 28.10.2021 року №8-РС позивача було звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

02.12.2021 року позивачем до командування Військової частини НОМЕР_1 було подано рапорт про те, що вона 02.12.2021 року справи та посаду відповідального виконавця Військової частини НОМЕР_1 здала (а.с. 75).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.12.2021 року №240 позивача було виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та знято зі всіх видів забезпечення (а.с. 24).

В наказі, зокрема, визначено, виплатити позивачу компенсацію за не отримане речове майно у розмірі 10221,44 грн.

Визначено також виплатити компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку (як учаснику бойових дій) за 2018-2021 роки у розмірі 5192,88 грн. за кожний рік (за чотирнадцять діб відповідної відпустки у кожному році).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 07.12.2021 року №243 було внесено зміни до п.2 абз.10 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2021 року №240.

Визначено виплатити компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку (як учаснику бойових дій) за 2019-2021 роки у розмірі 5192,88 грн. за кожний рік (за чотирнадцять діб відповідної відпустки у кожному році).

Виплату компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку (як учаснику бойових дій) за 2018 рік Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 07.12.2021 року №243 не передбачено.

Позивач стверджує, що за відсутністю її згоди з 02.12.2021 року Військовою частиною НОМЕР_1 було виключено ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини без проведення усіх необхідних розрахунків, тоді як лише 10.12.2021 року позивачу було перераховано розмір грошового забезпечення за останній місяць перед звільненням, а 24.12.2021 року - перераховано компенсацію за неотримане речове майно, що підтверджується наданими стороною позивача скріншотами з банківського рахунку.

Крім того, позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні у Військово-медичному центрі Південного регіону в період з 08.11.2021 року по 16.11.2021 року, що підтверджується випискою з медичної картки амбулаторного хворого, після чого лікарем ОСОБА_3 було виписано рекомендації щодо надання лікарняного у вигляді звільнення від виконання службових обов`язків строком на 15 календарних діб, чого Військовою частиною НОМЕР_1 зроблено не було.

Не погоджуючись із наказами №240 від 02.12.2021 року та №243 від 07.12.2021 року командира Військової частини НОМЕР_1 щодо виключення її зі списків особового складу частини, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а вона поновленню на військовій службі з виплатою їй грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно приписів частини 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно положень частини 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України0.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (частина 1 ст. 90 КАС України).

Дослідивши адміністративний позов, відзив та інші надані до суду письмові докази, оцінивши правові позиції та пояснення позивача та її представників у судових засіданнях за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби закріплені в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон України №2232-XII).

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону України №2232-XII).

Згідно п. а) ч.1 ст. 26 Закону України №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби.

Відповідно до п. а) ч.5 ст. 26 Закону України №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах у мирний час у зв`язку із закінченням строку контракту.

За ч.7 ст. 26 Закону України №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ визначено, що військовослужбовці не можуть бути звільнені з військової служби до набуття права на пенсію за вислугу років, крім випадків, передбачених законом.

Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.

Згідно п.2 розділу І Положення №1153/2008 громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

З громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт згідно з додатками 1 і 2.

За п.34 розділу І Положення №1153/2008 контракт припиняється (розривається), зокрема, у день, зазначений у наказі командира (начальника) військової частини по стройовій частині про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Розділ ХІІ Положення №1153/2008 регулює порядок звільнення з військової служби.

Пунктом 223 розділу ХІІ Положення №1153/2008 встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

За п.226 розділу ХІІ Положення №1153/2008 з військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом, перед їх звільненням проводиться бесіда з питань звільнення.

У разі звільнення військовослужбовця з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту видання наказу про звільнення та здача посади військовослужбовцем повинні бути здійснені не пізніше дня закінчення строку контракту, якщо інше не передбачено законодавством (п. 227 розділу ХІІ Положення №1153/2008).

Відповідно до п. 231 розділу ХІІ Положення №1153/20 військовослужбовець, стосовно якого прийнято рішення про дострокове розірвання контракту про проходження військової служби, має право оскаржити наказ про дострокове розірвання контракту і звільнення з військової служби у порядку, встановленому законодавством. Оскарження наказу не зупиняє його виконання. У разі незаконного звільнення з військової служби військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді. У разі поновлення на військовій службі орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання щодо виплати військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення. Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і пільговому обчисленні) та до строку, встановленого для присвоєння чергового військового звання. У такому разі контракт, строк дії якого закінчився під час вимушеного прогулу, продовжується на строк вимушеного прогулу і строк, необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладення нового контракту. Новий контракт з таким військовослужбовцем укладається у порядку, визначеному цим Положенням.

Відповідно до п.242 розділу ХІІ Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Пунктом 12.5 розділу ХІІ Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра Оборони України №170 від 10.04.2009 року визначено, що у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, зазначається про виплату йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав унаслідок незаконного звільнення. Період вимушеного прогулу зараховується військовослужбовцю до вислуги років, до строку вислуги у військовому званні та строку Контракту про проходження військової служби.

Пунктом 9 Розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, рішення про звільнення яких з військової служби або переміщення на нижчеоплачувану посаду визнані незаконними та які у зв`язку з цим поновлені на військовій службі (посаді) на підставі рішення повноважного органу (керівника), який прийняв рішення про таке поновлення та виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, недоотримане грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниця за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді виплачується військовослужбовцю за місцем перебування на грошовому забезпеченні.

До розрахунку грошового забезпечення у такому разі включаються щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за займаною штатною посадою до звільнення або переміщення на нижчеоплачувану посаду, з урахуванням зміни вислуги років і норм грошового забезпечення.

Суд погоджується із твердженням сторони позивача у позовній заяви щодо того, що наказ про виключення зі списків особового складу військової частини є наслідком вже винесеного наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби та спрямований виключно на його виконання, зокрема, отримання військовослужбовцем належного при звільненні грошового забезпечення.

Винесення наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у зв`язку, зокрема, із закінченням строку дії контракту, передує наказ командира військової частини про звільнення такого військовослужбовця з військової служби. Лише після винесення наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби починається процес виключення останнього з особового складу частини, коли військовослужбовець повинен здати посаду, а військова частина розрахуватись з останнім перед виключенням його з її особового складу.

Як було встановлено судом, наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 28.10.2021 року №8-РС позивача було звільнено з військової служби у запас у зв`язку з закінченням строку контракту. Пізніше, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.12.2021 року №240, із внесеними змінами наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 07.12.2021 року №243, позивача було виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та знято зі всіх видів забезпечення.

З цього приводу суд погоджується зі стороною позивача, що позивач мала бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням Військовою частиною НОМЕР_1 та до проведення з нею усіх необхідних розрахунків не повинна була бути виключена зі списків особового складу частини. Таким чином відповідачем були вчинені дії, що не відповідають вимогам абзацу 3 п. 242 розділу ХІІ Положення №1153/2008.

Разом з тим з аналізу вищезазначених положень ЗУ №2232-XII та №2011-ХІІ, Положення №1153/2008, Інструкції №170 та Порядку №260 слідує, що підставою для поновлення військовослужбовця на військовій службі та виплати йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, є факт його незаконного звільнення, а ні факт виключення його зі списків особового складу частини.

Водночас, законодавець розмежовує поняття «наказ про звільнення з військової служби» та «наказ про виключення зі списків особового складу» та зазначає, що період між виданням цих наказів необхідний для своєчасної здачі посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби.

Вищевказаний висновок корелюється із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 06.07.2023 року по справі №160/11532/19, де зазначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому при вирішенні позовних вимог в частині визнання противоправними та скасування наказів №240 від 02.12.2021 року та №243 від 07.12.2021 року командира Військової частини НОМЕР_1 в частині виключення ОСОБА_2 зі списків особового складу цієї частини суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Тобто, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в інших законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, про які вона зазначає.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, а тому для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що саме у зв`язку з прийнятим рішенням суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси, за захистом яких він звернувся до адміністративного суду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини для того, щоби мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоби претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення «Аксу проти Туреччини» [Aksu v. Turkey] пункт 50; «Берден» [Burden v. the United Kingdom] пункт 33; «Тенасе проти Молдови» [Tгnase v. Moldova]).

Отже, наведені вище положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин без реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, тільки тому, що заявник вважає, що начебто певні обставини впливають на його правове становище. Предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Тобто, підставами для визнання протиправними актів суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. Але при цьому обов`язковою умовою для визнання таких рішень протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі, про які вона зазначає.

Позивачем у справі №420/27582/21 оскаржуються накази командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2021 року №240 та від 07.12.2021 року №243, якими її було виключено зі списків особового складу частини, та які, в свою чергу, були винесені на підставі Наказу Командира Військової частини НОМЕР_3 від 28.10.2021 року №8-РС про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас у зв`язку з закінченням строку контракту. При цьому накази від 02.12.2021 року №240 та від 07.12.2021 року №243 позивачем оскаржуються суто через порушення відповідачем положень абзацу 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 через видання таких наказів до проведення з нею усіх необхідних розрахунків. Наказ Командира Військової частини НОМЕР_3 від 28.10.2021 року №8-РС про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас у зв`язку з закінченням строку контракту позивачем в межах заявлених нею позовних вимог у справі №420/27582/21 не оскаржується.

При цьому будь яких доводів, аргументів або доказів протиправності наказу від 28.10.2021 року №8-РС про звільнення ОСОБА_1 з військової служби стороною позивача не було зазначено як в адміністративному позові, так і в судових засіданнях.

З матеріалів справи також не вбачається, що позивач була не згодна із винесенням вищевказаного наказу від 28.10.2021 року №8-РС, більш того, до суду надано її рапорт від 02.12.2021 року до командування Військової частини НОМЕР_1 , в якому вона перед виданням наказу від 02.12.2021 року №240 зазначає, що справи та посаду відповідального виконавця військової частини здала.

Доказів оскарження наказу командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 28.10.2021 року №8-РС або будь-яких інших доказів, які б свідчили про бажання позивача продовжити проходження військової служби через її незгоду саме з наказом про звільнення, до суду за час розгляду справи надано також не було.

За таких умов видання відповідачем оскаржуваних наказів від 02.12.2021 року №240 та від 07.12.2021 року №243 не свідчить про порушення прав та інтересів позивача щодо позбавлення її права на проходження військової служби, а, відповідно, скасування цих наказів не може бути підставою для поновлення її на військовій службі та виплаті їй грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, що свідчить про необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог.

При цьому права та інтереси ОСОБА_1 в частині виплати їй грошового забезпечення, визначеного оскаржуваними наказами на час вирішення справи також не є порушеними, оскільки позивач після звільнення з військової служби у грудні 2021 року отримала заборгованість з грошового забезпечення (компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2019-2021 роки) та компенсацію за неотримане речове майно, що були визначені спірними наказами від 02.12.2021 року №240 та від 07.12.2021 року №243, про що представником позивача було зазначено в адміністративному позові та чого стороною позивача в суді спростовано не було.

Отримання позивачем грошового забезпечення, що було визначено спірними наказами, свідчить про відсутність порушених прав та інтересів позивача, які підлягають поновленню на час вирішення справи №420/27582/21 в межах заявлених нею позовних вимог.

При цьому суд також акцентує увагу, що предметом спірних правовідносин у справі не є розмір та види грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 з військової служби, а лише факт здійснення виплати такого забезпечення після виключення позивача зі списків особового складу військової частини. З цього приводу суд при вирішенні справи не враховує посилання представника позивача у судовому засіданні щодо неправомірного виключення у наказі від 07.12.2021 року №243 виплати позивачу компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2018 рік, як учаснику бойових дій, оскільки зазначене свідчить про невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Суд також критично ставиться в якості обґрунтувань заявлених позовних вимог до посилань сторони позивача на наявність рекомендацій лікаря ОСОБА_3 від 30.11.2021 року щодо необхідності надання позивачу звільнення від виконання службових обов`язків строком на 15 календарних діб, оскільки зазначені обставини не свідчать про протиправність оскаржуваних наказів командира Військової частини НОМЕР_1 №240 від 02.12.2021 року та №243 від 07.12.2021 року щодо виключення позивача зі списків особового складу частини. Крім того, як встановлено судом, позивач на час видання зазначених наказів не перебувала на стаціонарному або амбулаторному лікуванні в медичному закладі, а навпаки подала 02.12.2021 року рапорт про її прибуття з відпустки для лікування. З наданого відповідачем витягу з журналу реєстрації вхідних документів Військової частини НОМЕР_1 у період з 06.10.2021 року по 31.12.2021 року не вбачається записів про подання відповідного рапорту позивачем про звільнення її виконання службових обов`язків строком на 15 календарних діб у зв`язку з наявністю вищезазначених рекомендацій лікаря.

При цьому будь-яких доказів звернення позивача в іншій спосіб до командира Військової частини НОМЕР_1 про необхідність звільнення її від виконання службових обов`язків у зв`язку із хворобою, або наявності будь-якого спору з відповідачем з приводу не звільнення її від виконання таких обов`язків стороною позивача до суду надано не було.

Враховуючи вищезазначене, а також той факт, що у грудні Військова частина НОМЕР_1 здійснила остаточний розрахунок при звільненні із позивачем, а спору щодо розміру виплаченого грошового забезпечення у справі №420/27582/21 немає, суд доходить висновку, що накази командира Військової частини НОМЕР_1 №240 від 02.12.2021 року та №243 від 07.12.2021 року не є такими, що порушують права та законні інтереси позивача щодо проходження нею військової служби, а тому в задоволенні позовних вимог про визнання їх протиправними та скасування слід відмовити.

З вищенаведених обставин не підлягають задоволенню вимоги зобов`язального характеру про поновлення ОСОБА_1 на військовій службі в списках особового складу Військової частини НОМЕР_1 на попередній посаді, а також виплати їй грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з часу виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 по день поновлення на військовій службі.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача, суд доходить висновку про відсутність підстав для розподілу судових витрат у справі.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, що були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 241-246, 251, 255, 257, 258, 262, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 24 червня 2024 року.

Суддя О.В. Білостоцький

.