Справа № 380/17210/22
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/17210/22 пров. № А/857/8233/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року у справі № 380/17210/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним рішення,

місце ухвалення судового рішення м.Львів
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїЛунь З.І.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року у справі № 380/17210/22 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 27.04.2022 №75.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: 79000, Львівська область, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, ) призначити пенсію за віком ОСОБА_1 , на підставі статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з моменту звернення, а саме з 15.04.2022.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: 79016, м.Львів, вул.Митрополита Андрея, 10, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто два)грн. 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги вказує, що при розрахунку страхового стажу, згідно з записами трудової книжки, позивачу не враховано періоди роботи з 2004 по 2015 у Республіці Узбекистан, оскільки відсутня інформація від відповідного органу про сплату страхових внесків.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду. Про розгляд апеляційної скарги позивач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Зарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи з 01.01.2004 по 17.04.2015 вказує на наявність у позивача страхового стажу понад 29 років, що є достатнім для призначення йому пенсії за віком.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стаж роботи позивача з 02.09.2003 до 30.05.2005 на ПП SAROF ROZ, з 01.06.2005 до 30.09.2005 на ТОВ Great Product, з 03.10.2005 до 11.12.2006 у Узбецько-Американському Спільному підприємстві Muzimpex підтверджено записами у трудовій книжці серії НОМЕР_2 .

Стаж роботи позивача у Спільному Узбексько-Британському Підприємстві ТОВ Duran Petroleum з 12.12.2006 до 31.10.2008, а також на Узбецькому підприємстві Kinder Fruits з 01.04.2009 до 31.08.2010, з 01.01.2012 до 30.11.2012, начальником відділу КІП і А в ТОВ Angren Shakar з 14.01.2014 до 17.04.2015 підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_3 та довідками, що видані цими підприємствами.

05.05.2022 року відповідач повідомив позивача, що на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області було відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з тим, що стаж позивача складає 26 років 1 місяць 22 дні, при необхідних 29 років, а період роботи з 01.01.2004 року по 17.04.2015 року в Республіці Узбекистан не може бути зарахований до стажу, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків.

Позивач не погоджується з рішенням відповідача в частині не зарахування стажу роботи позивача з 01.01.2004 по 17.04.2015, а саме з 02.09.2003 до 30.05.2005 на ПП SAROF ROZ, з 01.06.2005 до 30.09.2005 на ТОВ Great Product, з 03.10.2005 до 11.12.2006 у Узбецько-Американському Спільному підприємстві Muzimpex, інженером-механіком у Спільному Узбексько-Британському Підприємстві ТОВ Duran Petroleum з 12.12.2006 до 31.10.2008, а також на Узбецькому підприємстві Kinder Fruits з 01.04.2009 до 31.08.2010, з 01.01.2012 до 30.11.2012, начальником відділу КІП і А в ТОВ Angren Shakar з 14.01.2014 до 17.04.2015.

Не погоджуючись з рішенням відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Позаяк спірними у цій справі є періоди роботи позивача на території Республіки Узбекистан з 01.01.2004 по 17.04.2015, то при визначені права на пенсійне забезпечення суд першої інстанції вірно застосував на підставі ч. 1, 2 ст. 4 Закону від 09.07.2003 року за № 1058-IV міжнародні договори з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, зобов`язання за такою угодою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Частиною другою статті 4 Угоди Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників мігрантів від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Статтею 7 Угоди від 14 січня 1993 року визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі - Угода про гарантії) та двосторонніми угодами в цій галузі.

Отже, зі змісту наведеного слід враховувати, що положення відповідних міжнародних договорів розповсюджується також і на питання пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних із їх перерахунком. Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території Республіки Узбекистан або на підприємстві зареєстрованому на території Республіки Узбекистан після 13.03.1992, то цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись і в Республіці Узбекистан. Тобто існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі №676/6166/16-а, від 16 квітня 2020 року у справі №555/2250/16-а від 17 червня 2020 року у справі №646/1911/17, від 21 лютого 2020 року у справі № 291/99/17 та від 06 липня 2020 року у справі № 345/9/17.

Стосовно ж доводів з приводу неможливості застосування до спірних правовідносин Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року через її припинення, то колегією суддів відхиляються вказані доводи позаяк згідно п.2 ст. 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності правовідносини, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Отже, припинення участі Угоді, так само, як і Постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022р. №1328 Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.

Така позиція органу Пенсійного фонду суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

Тобто, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.

Стосовно ж посилань відповідача про набрання чинності Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» № 2783-IX від 1 грудня 2022 року, то колегія суддів зазначає, що набуття чинності вказаним законом не змінює суті правовідносин, які склалися у сфері пенсійного забезпечення за період до прийняття вказаного закону.

З аналізу приведеного законодавства, колегія суддів висновує, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

З матеріалів справи убачається, що підставою відмови у зарахуванні спірного періоду роботи позивача до його страхового стажу (та відповідно призначення пенсії) слугувало те, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.01.2004 до 17.04.2015 через відсутність інформації про сплату страхових внесків роботодавцем до Пенсійного фонду Республіки Узбекистан.

Надаючи оцінку таким твердженням відповідача колегія суддів зазначає, що з урахуванням численної позиції, відображеної Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі №144/669/17 (провадження №К/9901/22935/18) та від 20 березня 2019 року у справі № 688/947/17 (провадження №К/9901/35103/18), позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо обов`язкового порядку взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків та належної сплати страхових внесків, а відтак, несплата страхувальником страховим внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

При цьому, колегією суддів ураховано, що незалежно від країни набутого трудового стажу, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника роботодавця, а не на працівника.

Отож, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Перекладання пенсійним фондом відповідальності страхувальника за невиконання обов`язку по сплаті внесків на працівника є неприпустимим і не може позбавляти такого працівника його соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, позаяк вказане суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Окрім того з матеріалів справи слідує, що відповідачем не здобуто жодних доказів несплати роботодавцем страхових внесків за період роботи позивача з 01.01.2004 до 17.04.2015 до Пенсійного фонду Республіки Узбекистан.

На переконання колегії суддів відсутність у відповідача, як суб`єкта владних повноважень, який забезпечує виконання приведених вище міжнародних угод у сфері пенсійного забезпечення інформації про сплату роботодавцем страхових внесків до Пенсійного фонду Республіки Узбекистан, не може позбавляти позивача страхового стажу за вказаний період, позаяк з`ясування вказаних обставин вирішується уповноваженими суб`єктами на міжнародному рівні. Натомість, відповідач жодних заходів щодо з`ясування вказаного питання в установленому порядку на міждержавному рівні не вжив та протиправно переклав тягар доказування на позивача.

При цьому колегія суддів зазначає, що чинне міжнародне та національне законодавство не покладає обов`язку на працівника перевіряти сплату страхових внесків його роботодавцем та володіти відповідними документами про таку сплату та надавати їх на вимогу Пенсійного Фонду.

За змістом статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення №1788-ХІІ від 05.11.1991 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

З 29.07.1993 діє Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 за №58 (далі - Інструкція №58).

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (п. 1.1 Інструкції №58).

Як встановив суд першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, трудова книжка серії НОМЕР_3 , дата заповнення 16 липня 1979 року на ім`я (російською мовою) ОСОБА_2 , належить громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю м. Києва, РНОКПП НОМЕР_1 та містить періоди роботи позивача з 01.01.2004 по 17.04.2015 на території Республіки Узбекистан. Автентичність записів трудової книжки відповідачем не оспорюється.

Додатково стаж позивача та сплата страхових внесків підтверджується довідками за період з 01.01.2004 по 17.04.2015, а саме інженером-механіком у Спільному Узбексько-Британському Підприємстві ТОВ Duran Petroleum з 12.12.2006 до 31.10.2008, а також на Узбецькому підприємстві Kinder Fruits з 01.04.2009 до 31.08.2010, з 01.01.2012 до 30.11.2012, начальником відділу КІП і А в ТОВ Angren Shakar з 14.01.2014 до 17.04.2015.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що страховий стаж позивача з 01.01.2004 по 17.04.2015 є повністю підтверджений, про що свідчить визнання цього страхового стажу країною, в якій він набутий.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції підставно ураховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 17 липня 2019 року (справа № 144/669/17) та від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17), згідно якої, несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

За приведених положень законодавства та фактичних обставин справи відмова відповідача у зарахуванні періоду роботи з 01.01.2004 до 17.04.2015 року до страхового стажу позивача є протиправною, а як наслідок оскаржуване рішення правомірно скасовано судом.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

З матеріалів справи видно, підтверджений відповідачем страховий стаж позивача становить 26 років 01 місяць 22 дні. Зарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи з 01.01.2004 по 17.04.2015 вказує на наявність у позивача страхового стажу понад 29 років, що є достатнім для призначення йому пенсії за віком.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року у справі № 380/17210/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос