Справа № 440/19022/23
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 р. Справа № 440/19022/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2024, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава, повний текст складено 22.02.24 по справі № 440/19022/23 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив суд визнати протиправними дій відповідача щодо відмови надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та заперечення права позивача на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації; зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2024 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції невірно визначено предмет спірних правовідносин. Абзац 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не пов`язує виникнення у військовозобов`язаного права на відстрочку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком дружини позивача, який є особою з інвалідністю першої групи та потребує постійного стороннього догляду. Право на відстрочку згідно цієї норми надається військовозобов`язаним, які мають одного із батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи, тобто, за фактом наявності, а не за фактом необхідності здійснення постійного догляду. Тому, позивач вважає, що доведенню підлягає лише той факт, що військовозобов`язаний має одного із батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи. Виключно саме наявність має значення і звільняє від призову. Чинне законодавство не містить жодних додаткових умов, вимог чи виключень від яких залежала би можливість надання військовозобов`язаному відстрочки від призову з цієї правової підстави, зокрема, від потреби одного із батьків у матеріальній допомозі та від його фактичного перебування на утриманні у військовозобов`язаного, від потреби одного із батьків у постійному сторонньому догляді, від оформлення військовозобов`язаним догляду та від інших обставин. Також позивач не погоджується з висновком суду в частині того, що ОСОБА_2 має працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону його утримувати, а саме доньку, з огляду на те, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. Наявність у людини з інвалідністю родичів, незалежно від рівня споріднення, не є тотожним наявності у людини з інвалідністю інших осіб, які відповідно до закону зобов`язані її утримувати

Відповідач скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скарги, та зазначив, що вважає, що воно прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що підтверджено копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 /а.с. 13/.

Позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з гр. України ОСОБА_3 , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 /а.с. 21/.

ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 /а.с. 22/.

ОСОБА_2 встановлено першу групу інвалідності (підгрупа "Б") із вказівкою на необхідність постійного стороннього догляду, що підтверджено копією довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ №472852 /а.с. 23/.

09.08.2023 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою про надання відстрочки від призову під час мобілізації відповідно до абзацу 11 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" /а.с. 26/.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_4 від 14.08.2023 вих.№1/5515 позивача повідомлено про відсутність підстав для надання йому відстрочки від призову під час мобілізації відповідно до абзацу 11 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" /а.с. 46/.

Не погодившись з відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є єдиною працездатною особою, зобов`язаною відповідно до закону утримувати ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно з частинами п`ятою, сьомою статті 1 Закону № 2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII(далі - Закон №3543-XII).

Згідно з ч.3 ст.22 Закону №3543-ХІІ під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

При цьому, ст.23 Закону №3543-ХІІ встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Так, відповідно до абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію № 3543-ХІІ від 21.10.1993 (в редакції, що діяла станом на час звернення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 з відповідною заявою) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.

За змістом пункту 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, у тому числі: оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.

Як визначено абзацом восьмим пункту 11 цього Положення, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Як встановлено судом першої інстанції, гр. ОСОБА_2 , 1968 р.н., має повнолітню працездатну доньку - ОСОБА_5 .

Доказів того, що ОСОБА_6 є непрацездатною до суду надано не було.

Доводи апелянта про те, що положення статті 51 Конституції України, статті 202 Сімейного кодексу України стосуються питань матеріального забезпечення, а не догляду за непрацездатними батьками, які у визначеному законом порядку визнані особами з інвалідністю та потребують постійного стороннього догляду, є суб`єктивною думкою позивача та не грунтуються на законодавчому рівні.

За змістом частини другої статті 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Статтею 202 Сімейного кодексу України визначено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Норма абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію № 3543-ХІІ визначає умову, за якої можливе отримання відстрочки військовозобов`язаним, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи, а саме за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.

Відповідно до ст. 202 Сімейного кодексу України, такими особами (зобов`язаними утримувати непрацездатних осіб ) є зокрема повнолітні дочка, син.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги заяву ОСОБА_2 від 20.07.2023 про те, що він не має працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону його утримувати, оскільки така заява не спростовує факт наявності у ОСОБА_2 повнолітньої, працездатної доньки, яка має обов`язок його утримувати у силу статті 51 Конституції України, статті 202 Сімейного кодексу України.

Таким чином, відповідач виконав свій обов`язок щодо належного та своєчасного розгляду заяви, правомірно прийняв рішення, яким повідомив позивача про необхідність вчинення певних дій, у цьому контексті порушення права позивача не допущено.

За такого правового регулювання судом не встановлено порушення чинного законодавства України в діях відповідача, а відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Аргументи, на які посилався позивач в суді апеляційної інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони фактично дублюють вимоги та аргументи позовної заяві, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи та не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2024 по справі № 440/19022/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов