Справа № 131/381/24
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2024-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 червня 2024 р. Справа № 131/381/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області , Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з Іллінецького районного суду Вінницької області надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивачка) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - Головне управління ПФУ у Вінницькій області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - Головне управління ПФУ в Житомирській області, відповідач 2), в якому із урахуванням уточнень позовної заяви просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області №92 від 16.01.2024 р. про відмову в призначенні пенсії;

- зобов`язати зарахувати до страхового стажу період роботи у ПП ОСОБА_2 на посаді продавця з 01.04.2002 р. по 25.05.2003 р.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що їй безпідставно не зараховано до стажу періоди роботи з 01.04.2002 р. по 25.05.2003 р., які підтверджено записами в трудовій книжці та трудовим догвоором, що позбавило її права на призначення пенсії за віком.

Ухвалою від 21.05.2024 р. відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження в порядку визначеному ст. 263 КАС України.

31.05.2024 р. надійшов відзив, в якому відповідач 1 просив відмовити в задоволенні позову вказуючи на те, що у позивачки відсутній необхідний страховий стаж, а отже відсутні підстави для призначення пенсії. При цьому вказав, що період роботи з 01.04.2002 р. по 25.05.2003 р. не зараховано правомірно, адже не сплачено страхові внески.

04.06.2024 р. надійшов відзив, в якому відповідач 2 також заперечив проти задоволення позову з підстав аналогічних у відзиві Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд встановив наступне.

10.01.2024 р. ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком. За екстериторіальністю заяву передано до Головного управління ПФУ в Житомирській області.

За наслідком розгляду заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирськй області прийнято рішення №92 від 16.01.2024 р. про відмову в призначенні пенсії за віком з підстав відсутності необхідного страхового стажу. Зокрема, у рішенні вказано, що страховий стаж позивачки становить 28 років 5 місяців 1 день, тоді як у достатній стаж для призначення пенсії складає 30 років.

Окремо вказано, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.04.2002 р. по 25.05.2003 р. , оскільки відсутні дані про сплату страхових внесків.

Не погоджуючись із цим рішенням, позивачка звернулась до суду із позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України за громадянами закріплено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За змістом ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється також Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон 1058-IV; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV визначено, що мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Так, спірним у даній справі є рішення щодо не зарахування до стажу періоди роботи з 01.04.2002 р. по 25.05.2003 р.,у зв`язку із чим вказую на наступне.

Згідно з вимогами ст. 62 Закону 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, наявність трудового стажу підтверджується у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок).

Відповідно до п. 1 Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно положень статті 56 Закон №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Оцінюючи спірне рішення в частині не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.04.2002 р. по 25.05.2003 р., суд вказує наступне.

Як видно із записів трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 працювала в ПП ОСОБА_2 в період з 01.04.2002 р. по 26.05.2003 р .

Факт роботи підтверджується укладеним трудовим договором від 01.04.2002 р., який зареєстрований Іллінецьким районним центром зайнятості . Трудовий договір розірвано 26.05.2003 р.

Підставою для відмови в зарахуванні цього періоду до стажу стало відсутність інформації про сплату страхових внесків згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. З цього приводу слід зазначити наступне.

За змістом ч. 1, 10, 12 ст. 20 Закону № 1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страховивнесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ч. 16 ст. 106 Закону № 1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Системний аналіз вказаних вище правових норм дає підстави дійти висновку про те, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.

Порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді незарахування до страхового/трудового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки або зараховувалися в рахунок сплати заборгованих страхувальником сум недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Крім того, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси застрахованої особи, зокрема, право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до Пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а, від 30.09.2019 у справі №414/736/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а.

Як слідує з матеріалів справи, єдиною підставою для неврахування до страхового стажу позивачки періоду роботи з 01.04.2002 р. по 25.05.2003 р. слугувала не сплата страхових внесків.

При цьому відповідачі не заперечують факт роботи позивачки в ПП ОСОБА_2 в період з 01.04.2002 р. по 26.05.2003 р . , адже він підтверджений записами трудової книжки та трудовим договором.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що позивачка не повинна відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо обов`язкового порядку взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків та належної сплати страхових внесків, а відтак, несплата страхувальником страховим внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивачки періодів її роботи на такому підприємстві.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17 та від 20.03.2019 у справі № 688/947/17.

А отже, період роботи з 01.04.2002 р. по 26.05.2003 р . безпідставно не враховано до стажу.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, суд доходить висновку, що спірне рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Як наслідок, слід зобов`язати Головне управління ПФУ в Житомирській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивачки період роботи з 01.04.2002 р. по 26.05.2003 р.

При цьому, враховуючи, що даним судовим рішенням зобов`язано Головне управління ПФУ в Житомирській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивачки з 01.04.2002 р. по 26.05.2003 р ., це виклюбчає задоволення цієї ж вимоги до Головного управління ПФУ у Вінницькій області .

Окремо суд вказує, що справа розглядається в межах заявлених вимог, відтак, оскільки позивачка не ставить вимогу про призначення пенсії, суд не надає оцінку тому, чи має право остання на її призначення.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів , суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наведену норму, витрати понесені позивачем у даній справі в сумі 1211,20 грн. судового збору підлягають відшкодуванню повністю.

Керуючись ст.ст. 73,74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №92 від 16.01.2024 р. про відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи у ПП ОСОБА_2 на посаді продавця з 01.04.2002 р. по 25.05.2003 р.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 )

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, )

Відповідач2: Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (м. Житомир, вул. О.Ольжича, 7, ).

Повний текст рішення сформовано 24.06.2024 р.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна