Справа № 759/5588/24
Суддя: Ул`яновська О. В.
Дата ухвалення: 2024-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/5588/24

пр. № 2-а/759/93/24

20 червня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Кривонос Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві без виклику сторін у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Департаменту територіального органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), головного спеціаліста -інспектора з паркування відділу контролю оплати послуг на майданчиках управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю м. Києва (Київської міської державної адміністрації) Спінчевського Олександра Сергійовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі

у березні 2024 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення про справі про адміністративне правопорушення прави зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) від 06.03.2024 серії 2КІ № про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП; закрити справу про адміністративне правопорушення та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

В обґрунтування позову зазначає, що 06.03.2024 о 12 год. 00 хв. інспектором з паркування винесено постанову серії 2КІ № про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, оскільки позивачем порушено п.15.10 (б) ПДР, проте із вказаною постановою позивач не погоджується з підстав того, що вона здійснила стоянку автомобіля на краю тротуару із забезпеченням проходу із забезпеченням проходу для пішоходів не менше 2 метрів, тобто з дотриманням пп. в) п. 15.10 ПДР, що інспектором з паркування було проігноровано, також інспектор не навів у постанові опису обставин справи, встановлених під час розгляду справи з посиланням на відповідні докази, а лише зроблене посилання на адресу веб сайту не можна ознайомитися із фото. Отже інспектором не здійснено перевірку чи дотримано пп. в) п.15.10 ПДР , не виконано ч. 3 ст. 283 КУпАП щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фотофіксацію у постанові про адміністративне правопорушення, а також під час винесення постанови в порушення вимог ст.ст. 245, 247, 251, 280 КУпАП розглянув справу без дотримання принципу всебічного, повного та об`єктивного розгляду, не перевіривши події та складу адміністративного правопорушення. Таким чином позивач вважає, що постанова винесена із порушенням вимог законодавства, а тому наявні підстави для закриття провадження.

25.04.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, оскільки вважає, що твердження позивача викладені у позовній заяву є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач у позовній заяві стверджує, що у повідомленні про притягнення до адміністративної відповідальності від 06.03.2024, яке залишено на лобовому склі авто, вказано що воно винесено до постанови серії 2КІ №, проте ним зроблено помилковий висновок про те, що повідомлення додається до постанови, як її додаток, крім цього таке повідомлення складено раніше ніж саму постанову, також на посиланням не міститься постанова і не повинна бути про накладення адміністративного стягнення, оскільки таке розміщення призвело до порушення вимог п. 12 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну службу». Щодо твердження позивача про дотримання ним пп в) п. 15.10 ПДР представник зазначив, що згідно вказаного підпункту край тротуару для стоянки легкових автомобілів та мотоциклів, це зовнішній край тротуару, який примикає до проїзної частини, а як вбачається із матеріалів фотофіксації, автомобіль позивача розміщений безпосередньо на тротуарі, а не на краю тротуару, при цьому предметом доказування є порушення п. 15.10 б) відповідно до якого позивача притягнуто до адміністративної відповідальності. Стосовно технічного засобу, яким здійснено фотофіксації, то представник відповідача зазначив, що доводи позивача, що «АРМ інспектора є нe приладом, а програмним забезпеченням», а також про обов`язкове зазначення «типу, моделі чи інших ознак, ідентифікуючих засіб» є нічим не обґрунтованою та не підкріпленою доказами особистою думкою, а надана позивачем аналітична довідка за 2021 рік не повинна братись до уваги, оскільки жодним чином не доводить чи спростовує викладені в позовній заяві твердження стосовно АРМ інспектора, не стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, а містить лише згадку про розробку фахівцями КЦ ПОЦ АРМ інспектора та його призначення. Абзац, де згадується про розробку АРМ інспектора навіть не містить слів «прилад» чи «програмне забезпечення». При цьому твердження позивача про відсутність доказів в оскаржуваній постанові є маніпулятивними, оскільки позивач вважає, що доказова база і докази це абсолютно різні терміни. Внаслідок чого представник відповідача зазначив, що позивачем не надано доказі неправомірної поведінки інспектора, який виносячи постанову виконував свої повноваження щодо забезпечення дорожнього руху (а.с. 44-55).

30.04.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив, де зазначила, що не погоджується із твердженнями представника відповідача з огляду на те, що позивач здійснивши стоянку свого автомобіля на краю тротуару із забезпеченням проходу для пішоходів не менше 2 метрів, а тому не порушила правил паркування та стоянки визначених ПДР, окрім того оскаржувана постанова в порушення вимог ч. 4 ст. 283 КУпАП не містить взагалі опису обставин справи, встановлених під час розгляду справи про адміністративне правопорушення з посиланням на відповідні докази, інспектор обмежився лише коротким викладом суті адміністративного порушення, також постанова не містить доказів та підстав, з яких інспектор дійшов висновку про відсутність дорожніх знаків, як передбачає диспозиція пп. «б» п. 15.10 П, як то огляд місця події чи схема організації дорожнього руху чи інші задокументовані факти слугували доказами, а матеріали фотофіксації, зроблені інспектором, не дозволяють зробити висновки про відсутність дорожніх знаків, при цьому відсутність дорожніх знаків не позивач повинен доводити, а відповідачі по справі, оскільки мова йде про дотримання вимог щодо повного та об`єктивного розгляду справи, а також вимог до змісту постанови про адміністративне правопорушення, тому в цій частині, представник відповідача невірно протлумачив позицію позивача. Дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення рішення має виключно важливу роль для встановлення об?єктивної істини на думку позивача. Тому постанова про притягнення позивача до відповідальності винесена з порушенням вимог статей 245, 247, 251, 252, 280 КУпАП за відсутності події та складі правопорушення. Також позивач вважає, що інспектор з паркування є належним позивачем по справі, оскільки він є суб`єктом владних повноважень у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України. Стосовно закриття провадження позивач зазначив, що оскаржуючи вказану постанову, суд має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити провадження по справі відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України (а.с. 71-81).

13.05.2024 представник відповідача подав до суду заперечення на відзив, де зазначив, що з матеріалів фотофіксації вбачається, що автомобіль позивача розташований чотирма колесами на тротуарі, а отже твердження позивача щодо розташування транспортного засобу на краю тротуару не заслуговують на увагу з огляду на судову практику в подібних спорах (постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2021 у справі №761/43725/21). Щодо посилання позивача проте, що інспектор не звернув увагу на пп. 15.10 ПДР представник зазначив, що оскільки постанову винесено з підстав порушено п. 15.10 б) ПДР, то твердження позивача щодо застосування пп. 15.10в) є недоречними, так само є недоречними посилання позивача щодо порушення ч. 4 ст. 283 КУпАП, оскільки у постанові зазначено об`єктивну сторону адміністративного правопорушення, а тому винувать позивача у вчиненні адміністративного правопорушення не викликає сумнівів (а.с. 84-91).

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду

відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2024 визначено головуючого - суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 36, 37).

Ухвалою судді від 21.03.2024 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а.с. 39, 40).

Відповідно до ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 -5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ІІІ. Фактичні обставини справи

судом встановлено, що головним спеціалістом-інспектором з паркування відділу контролю оплати послуг на майданчиках управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю м. Києва (Київської міської державної адміністрації) Спінчевським О.С. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серія 2КІ № згідно якої 06.03.2024 о 11 год. 45 хв ОСОБА_1 по вул. Мечнікова, 3 у м. Києві транспортний засіб «Honda НR-V» д.н.з. НОМЕР_1 припаркувала на стоянку на тротуарі, де немає місць, позначених дорожніми знаками, встановленими з табличками, чим порушила п. 15.10 б) ПДР (а.с. 14).

ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн 00 коп. У вказаній постанові значиться, що технічний засіб, яким здійснено фото/відеофіксацію правопорушення: АРМ Інспектора, з яким можна ознайомитися за відповідним посиланням: kyiv.digital/penalty/check.

На письмовий запит ОСОБА_1 від 07.03.20244 за №064-87 Департаментом територіального контролю м. Києва надіслано на його адресу постанову про накладення адміністративного стягнення (а.с. 15-18).

Також у матеріалах справи міститься повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності до постанови серія 2КІ № згідно якого зафіксовано порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортного засобу «Honda НR-V» д.н.з. НОМЕР_1 06.03.2024 о 11 год. 56 хв., а також зазначено, що постанову про притягнення до адміністративної відповідальності буде надіслано в порядку ст. 279-1 за місцем реєстрації власника транспортного засобу (а.с. 55-59).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду

відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За нормою п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Рішення відповідача - постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є правовим актом індивідуальної дії.

Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства. Це право передбачено ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України.

Згідно ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306.

Згідно ч. 1 ст. 122 КУпАП передбачено відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

У ч. 1 ст. 14-2 КУпАП вказано, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа-фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

У примітці ст. 14-2 КУпАП визначено, що режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу. При здійсненні фотозйомки обов`язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу, отриманих з різних або протилежних ракурсів, а в разі фіксації порушення, що полягає у неоплаті вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування в межах населеного пункту, в якому не впроваджена автоматизована система контролю оплати паркування, обов`язковою є наявність додаткового зображення (зображень), що фіксує відсутність документа про оплату послуг з користування майданчиком для платного паркування під лобовим склом транспортного засобу.

Згідно ст. 279-1 КУпАП у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу. Якщо адміністративне правопорушення, передбачене частинами першою, третьою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки), частинами першою, другою статті 152-1 цього Кодексу, зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування зобов`язані розмістити на лобовому склі транспортного засобу копію постанови про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення) або повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості не дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у ч. 1 ст. 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення).

Згідно ч. 5 ст. 279-1 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно підпункту б) пункту 15.10 Правил дорожнього руху стоянка забороняється на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками); на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Пункт 15.6 ПДР встановлює, що стоянка всіх транспортних засобів у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличкою 7.6.1, дозволяється на проїзній частині вздовж тротуару, а встановленими з однією з табличок 7.6.2-7.6.5 - легкових автомобілів і мотоциклів тільки так, як показано на табличці.

Пунктом 11.13 ПДР забороняється рух транспортних засобів по тротуарах і пішохідних доріжках, крім випадків, коли вони застосовуються для виконання робіт або обслуговування торговельних та інших підприємств, розташованих безпосередньо біля цих тротуарів або доріжок, за відсутності інших під`їздів і за умови виконання вимог пунктів 26.1-26.3 цих Правил.

Аналіз положень пункту 15.10 у взаємодії з пунктом 15.6 Правил дорожнього руху України дає підстави для висновку, що стоянка легкового автомобілю на тротуарі можлива у декількох випадках:

а) у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличками 7.6.1, 7.6.2-7.6.5 тільки у спосіб, позначений на табличці;

а) на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №750/3679/17.

Позивач обґрунтовує правомірність здійснення стоянки на тротуарі посиланням на п.п. «в» п. 15.10 ПДР України, який визначає, що стоянка забороняється на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що водій наділяється правом на здійснення стоянки автомобіля на тротуарі за умови одночасного дотримання трьох вимог, а саме: стоянка здійсюється легковим автомобілем та мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуара; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Тротуар-це елемент дороги, призначений для руху пішоходів, який прилягає до проїзної частини або відокремлений від неї газоном(п. 1.10.ПДР).

За диспозицією п.п. «в» п. 15.10 ПДР України краєм тротуару є зовнішній бік тротуару, що знаходиться біля дорожньої полоси для руху транспортних засобів. Паркування автомобілів на краю тротуару із залишенням по внутрішній його стороні 2 метрів для вільного руху пішоходів передбачає уникнення руху транспортного засобу джерела підвищеної небезпеки по тротуару та убезпечення тим самим пішоходів, забезпечення їм вільного руху тротуаром.

Термін «можуть бути поставлені на краю тротуарів» слід розуміти як наявність можливості заїзду на тротуар із проїзної частини на його крайню межу із нею без перетину будь-яких перешкод у вигляді зелених насадження, газону, тощо.

Крім того, з точки зору, безпеки руху, тротуар є зоною для пішоходів. Це спеціалізована, виділена саме для пішоходів інженерна споруда, де вони можуть почувати себе безпечно. В окремих місцях, де вимагають того правила безпеки руху, тротуар огороджується огорожею. Тротуар є також елементом розміщення дорожніх знаків, світлофорів, інших інженерних пристроїв для забезпечення безпеки руху.

Водночас, на підставі письмових доказів: фотознімків адміністративного правопорушення судом встановлено, що автомобіль позивача розміщений безпосередньо на тротуарі, внаслідок чого термін «тротуар» втрачає свої значення в розумінні п. 1.10 ПДР України, відповідно до якого тротуар - елемент дороги, призначений для руху пішоходів, який прилягає до проїзної частини або відокремлений від неї газоном.

Таким чином, суд не приймає посилання позивача щодо дотримання останньою п.п. «в» п. 15.10 ПДР України.

Інших доказів або пояснень, які б підтверджували факт протиправності прийняття відповідачем спірної постанови, до суду не надавалось.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п. 45 рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011р; п. 75 рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р; п. 52 рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р.).

Відповідачем надано суду належні та допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження факту правомірності прийнятого рішення та винесення оскаржуваної постанови. Всі дії та обставини, що зафіксовані на фотофіксацію, повністю відповідають запереченням та поясненням, викладеним відповідачем у відзиві на позовну заяву; доводи позивача спростовані доказами, наданими у порядку ст.ст. 72-76, ч. 1 ст. 77 КАС України.

Інші доводи сторін, наведені у позові та відзиві до нього, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що постанова про накладення адміністративного стягнення серія 2КІ № від 06.03.2024 є правомірною, відповідальна особа встановлена згідно законодавства, вина позивача підтверджена доказами, наданими у порядку ст.ст. 72-79 КАС України.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову.

V. Розподіл судових витрат

у відповідності до положень ст. 139 КАС України суд відносить судові витрати за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись вимогами Закону України «Про дорожній рух», ст.ст. 7, 122, 126, 247, 251, 265-4 КУпАП, ст.ст. 2, 5, 6, 19, 20, 46, 48 72, 77, 90, 241-246, 286 КАС України, ст.ст. 1166, 1173, 1174 ЦК України -

УХВАЛИВ:

у позовних вимогах ОСОБА_1 до Департаменту територіального органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), головного спеціаліста - інспектора з паркування відділу контролю оплати послуг на майданчиках управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю м. Києва (Київської міської державної адміністрації) Спінчевського Олександра Сергійовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.В. Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 20.06.2024