Справа № 280/9500/23
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 червня 2024 року м. Дніпросправа № 280/9500/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.02.2024 року (головуючий суддя Семененко М.О.)

в адміністративній справі №280/9500/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася 13.11.2023 до суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 24.10.2023 №13 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Чернівецькій області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 15.09.1982 по 05.06.1984 та з 01.09.2000 по 02.01.2004 відповідно до відомостей її трудової книжки. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач відмовив позивачці в призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу, не зараховано періоди роботи з 15.09.1982 по 05.06.1984 та з 01.09.2000 по 02.01.2004, оскільки в трудовій книжці наявні недоліки та відсутні дані про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб. Позивачка вважає протиправною таку відмову, оскільки на неї не може бути покладена відповідальність за помилки в оформленні трудової книжки. Також зазначає, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків покладено на страхувальника. Просить позов задовольнити.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.02.2024 року позов задоволено частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 24.10.2023 № 13, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.09.2000 по 02.01.2004 відповідно до відомостей трудової книжки.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 17.10.2023 та вирішити питання щодо зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду з 15.09.1982 по 05.06.1984 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу позивачки період роботи з 01.09.2000 по 02.01.2004, тому, наявні підстави для зобов`язання відповідача зарахувати вказаний період до страхового стажу позивачки. Враховуючи, що відповідач не надав повної та належної оцінки наявності підстав для зарахування до страхового стажу позивачки періоду з 15.09.1982 по 05.06.1984, обмежившись безпідставним посиланням на недоліки в оформленні трудової книжки, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 17.10.2023 та вирішити питання щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду з 15.09.1982 по 05.06.1984 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка. За період роботи з 01.07.2000, страховий стаж обчислюється за даними системи персоніфікованого обліку (п.3 постанови №794). Для зарахування вищевказаних періодів необхідно надати трудові угоди або належним чином оформлені довідки про підтвердження наявного трудового стажу відповідно до Постанови №637 від 12.08.1993. Повідомив, що період роботи з 01.03.1999 до страхового стажу зараховано згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу. Зазначив, що до матеріалів ЕПС не долучено зворотню сторону ІD-картки та відсутні дані про реєстрацію місця проживання. Враховуючи вищенаведені факти та норми чинного законодавства, в діях органу Пенсійного фонду України не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача, Головним управлінням проведено розрахунок стажу позивачу згідно вимог чинного законодавства, таким чином в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки у Позивача відсутній необхідний стаж для призначення пенсії.

В частині відмови в задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 17.10.2023 звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком.

За принципом екстериторіальності заява позивача від 17.10.2023 про призначення пенсії за віком розглянута ГУ ПФУ в Чернівецькій області.

Рішенням від 24.10.2023 № 13, прийнятим ГУ ПФУ в Чернівецькій області, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком та зазначено, що необхідний страховий стаж становить 30 років, страховий стаж позивача становить 20 років 6 місяців 21 день. До страхового стажу не зараховано період роботи з 15.09.1982 по 05.06.1984, оскільки запис про звільнення засвідчений не чітким відбитком печатки, що унеможливлює визначення назви організації; період роботи з 01.09.2000 по 02.01.2004, оскільки при прийнятті на роботу відсутня назва організації та відсутні дані про сплату внесків в реєстр застрахованих осіб. Позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Позивачка вважає протиправним рішення відповідача від 24.10.2023 № 13 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

За визначеннями, наведеними у статті 1 вказаного Закону, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частинами 1- 3 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється в місяцях.

Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року - не менше 30 років.

Частиною 2 вказаної норми визначено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2026 року по 31.12.2026 року - від 23 до 33 років.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За приписами п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93, № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р. за №110 (Інструкція №58) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

При цьому, як передбачено п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993р. №301 «Про трудові книжки працівників», заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Пунктом 1.2 Інструкції №58 передбачено, що трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.

Відповідно до п. 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з п.2.6 Інструкції № 58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

За приписами п.2.6 Інструкції № 58 якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м.Києва, держархівом м.Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.

Відповідно до п. 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця.

Матеріалами справи (згідно трудової книжки позивачки) підтверджується:

у період з 15.09.1982 по 05.06.1984 позивачка зарахована на навчання до студії підготовки акторських кадрів при Київському театрі оперети, наказ №15 від 12.09.82.

Звільнено у зв`язку із завершенням студії, наказ №19 від 05.06.84 (записи 8-9);

у період з 01.09.2000 по 02.01.2004 позивачка прийнята на посаду акторки розмовного жанру групи «Парадокс», наказ №09 від 01.09.2000.

Звільнена за власним бажанням, наказ №132 від 02.01.2004 (записи 20-21).

Трудова книжка позивачки також містить записи за період з 15.09.1982 по 05.06.1984, з 01.09.2000 по 02.01.2004, які скріплені підписами посадових осіб, печаткою підприємства та не містять виправлень.

Надаючи оцінку зазначеним правовідносинам колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що Верховний Суд в постанові від 24.05.2018 року по справі №490/12392/16-а зазначив, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків за порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Неточність в записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Також, Верховний Суд в постанові від 11.05.2022 року по справі №120/1089/19-а зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших документах, за внесення яких вона не була відповідальна.

Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займала особа у той чи інший період роботи, за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу.

Зазначене дає право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що стосовно періоду з 15.09.1982 по 05.06.1984 наявний запис про те, що позивачка зарахована на навчання до студії підготовки акторських кадрів при Київському театрі оперети, отже посилання відповідача на неможливість визначення назви організації є безпідставними.

Щодо періоду з 01.09.2000 по 02.01.2004 колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Трудова книжка позивачки містить нечіткість печатки та відсутність запису про назву підприємства.

Водночас, у трудовій книжці позивачки наявний відтиск печатки, який містить повну інформацію що коду ЄДРПОУ роботодавця.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції відтиск печатки, який містить повну інформацію що коду ЄДРПОУ роботодавця, дозволяє в повній мірі встановити назву роботодавця.

Водночас, позивачка не несе відповідальності за оформлення трудової книжки.

Також, матеріали справи не місять доказів що зазначені записи в трудовій книжці є сфальсифікованими, недійсними та ін.

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 01.09.2000 по 02.01.2004 з підстав відсутності даних про сплату страхових внесків, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV визначено, що страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, яке діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі (ст. 20 ЗУ №1058-ІV).

Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків (ст.106 ЗУ №1058-ІV).

За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції судом першої інстанції обґрунтовано враховано правову позицію Верховного Суду, що викладена у постанові від 17.07.2019 у справі №144/669/17, згідно якої, несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Також, у справах № 490/12392/16-а, № 638/5795/17, № 683/1814/16-а Верховним Судом зроблено висновки, що внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві.

При цьому, Верховний Суд не досліджував питання чи нараховувались позивачам у цих справах, але не сплачувались страхувальниками страхові внески.

Сплата страхувальником страхових внесків до Пенсійного фонду України є кінцевим етапом, якому передує нарахування страхового внеску.

Зважаючи на те, що обов`язок щодо сплати страхового внеску так і обов`язок по його нарахуванню покладено саме страхувальника (роботодавця), а отже і відповідальність за ненарахування страхового внеску покладено також на страхувальника.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належного нарахування та сплати страхових внесків, а отже, ненарахування та несплата страхувальником страхових внесків за позивача у спірні періоди, не може бути підставою для неврахування при призначенні застрахованій особі пенсії, заробітної плати з якої не нараховані страхові внески.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, доводи відповідача щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу позивачки періоду роботи з 01.09.2000 по 02.01.2004 є необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними у справі доказами.

Наведене дозволяє дійти висновку, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу позивача період з 01.09.2000 по 02.01.2004 та відмовив з цих підстав у призначенні пенсії позивачу.

Водночас, щодо періоду з 15.09.1982 по 05.06.1984, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що не зважаючи на безпідставність посилань відповідача на недоліки при заповненні трудової книжки, передчасними є вимоги про зарахування даного періоду до страхового стажу позивачки, оскільки згідно записів у трудовій книжці у вказаний період позивачка не працювала, а перебувала на навчанні, при цьому, відповідач не надавав оцінку вказаним обставинам щодо наявності/відсутності підстав для зарахування вказаного періоду до страхового стажу позивачки.

Обираючи належний спосіб відновлення порушеного права у спірних правовідносинах, суд виходить з того, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Європейський суд з прав людини у пункті 75 рішення від квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) зазначив, що обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідною умовою є існування чіткого зв`язку між правопорушенням та способом захисту права, тобто метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу позивачки період роботи з 01.09.2000 по 02.01.2004, то, наявні підстави для зобов`язання відповідача зарахувати спірний період до страхового стажу позивачки.

Водночас, слід врахувати, що відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи, що відповідач не надав повної та належної оцінки наявності підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду з 15.09.1982 по 05.06.1984, обмежившись безпідставним посиланням на недоліки в оформленні трудової книжки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 17.10.2023 та вирішити питання щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду з 15.09.1982 по 05.06.1984 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Рішення відповідача від 24.10.2023 № 13 про відмову в призначенні позивачці пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки безпідставними є мотиви, що покладені в основу його прийняття. Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Виходячи з результатів апеляційного перегляду не підлягають розподілу витрати у справі.

Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.02.2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 12.06.2024 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова