Справа № 480/3274/24
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 р.Справа № 480/3274/24

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Кривенка Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Гелета С.М.) від 14.05.2024 року по справі № 480/3274/24

за позовом ОСОБА_1

до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив:

визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції Дєдова Романа Анатолійовича в частині не закінчення виконавчого провадження ВП № 57838362 по примусовому виконанню постанови ВП № 50246589 від 04.12.2018 про стягнення виконавчого збору ОСОБА_1 , винесену державним виконавцем Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції і Сумській області по виконавчому листу № 751/8617/15-ц, виданий 12 листопада 2015 року;

зобов`язати Ковпаківський відділ державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження ВП № 57838362 по примусовому виконанню постанови ВП № 50246589 від 04.12.2018 про стягнення виконавчого збору ОСОБА_1 , винесену державним виконавцем Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції і Сумській області по виконавчому листу № 751/8617/15-ц, виданий 12 листопада 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем безпідставно не закінчується ВП № 57838362 по примусовому виконанню постанови ВП № 50246589 від 04.12.2018 про стягнення виконавчого збору з позивача.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14.05.2024 по справі № 480/3274/24 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що зважаючи на вжиті у частині восьмій статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" часові маркери для її застосування: , , то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє виснувати, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця. Вказує, що враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору. Також посилається на те, що виходячи з наведених норм можна зробити висновок, що виконавчий збір стягується лише один раз і не залежить від того, якими визначеними законом органами та особами здійснюється (продовжується) примусове виконання судових рішень (зокрема, державним чи приватним виконавцем). Вказані норми мають своєю метою унеможливити подвійне стягнення вказаних коштів з боржника.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у Ковпаківському ВДВС з 04.01.2016 перебувало ВП № 50246589 з примусового виконання виконавчого листа від 12.11.2015.

В межах зазначеного виконавчого провадження 14.11.2018 на підставі заяви стягувача відповідачем прийнята постанова про повернення виконавчого документу, а саме виконавчий лист від 12.11.2015 стягувачу.

04.12.2018 прийнята постанова про скасування постанови від 14.11.2018 про повернення виконавчого листа від 12.11.2015 стягувачу.

04.12.2018 відповідачем винесено постанову ВП № 50246589 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 54297,35 грн.

04.12.2018 виконавцем прийнято нову постанову про повернення виконавчого листа від 12.11.2015 на підставі поданої заяви стягувачу.

Таким чином з 04.12.2018 на виконанні у відповідача виконавчий документ - виконавчий лист від 12.11.2015 не перебував.

Разом із тим, постанова від 04.12.2018 ВП № 50246589 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 54297,35 грн. була виведена в окреме провадження, державним виконавцем відкрито окреме виконавче провадження.

Так, 04.12.2018 відкрито ВП № 57838362 щодо примусового виконання постанови від 04.12.2018.

Підставою для звернення до суду першої інстанції слугувала та обставина, що позивач не погоджується, що після звернення із заявою від 26.03.2024 до Ковпаківського ВДВС виконавче провадження не закінчено. В свою чергу, підставою для закінчення позивачем зазначається про те, що виконавчий лист від 12.11.2015 було повторно пред`явлено приватному виконавцю та відкрито окреме ВП № 66855144. Приватним виконавцем було прийнято також постанову про стягнення з позивача основної винагороди, що свідчить про подвійне стягнення з позивача суми виконавчого збору. Разом із тим, Чернігівським апеляційним судом було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист від 12.11.2015, а тому відповідач по цій справі, на думку позивача, повинен закінчити виконавче провадження щодо стягнення з позивача суми виконавчого збору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме визнання протиправною бездіяльності державного виконавця щодо не закінчення ВП № 50246589 та зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження на підставі ч. 8 ст. 27, ч. 5 ст. 39 Закону є передчасно заявленим.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (набув чинності 05 жовтня 2016 року, далі - Закон № 1404-VІІІ).

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII, в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Нормами статті 2 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад, зокрема забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VІІІ, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

В силу вимог ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З матеріалів справи вбачається, що у ВП № 50246589 з примусового виконання виконавчого листа від 12.11.2015, відкрито виконавче провадження 04.01.2016 р., тобто коли був чинним Закон України «Про виконавче провадження» 606-XIV від 21.04.1999 цей Закон втратив чинність, 05.01.2017).

В подальшому, 04.12.2018 р. (на цей час вже діяв Закон № 1404-VIII, в редакції від 28.08.2018 р.) відповідачем винесено постанову ВП № 50246589 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 54297,35 грн. Також, 04.12.2018 р. державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого листа від 12.11.2015 р. на підставі поданої заяви стягувачу.

При цьому, постанова від 04.12.2018 р. ВП № 50246589 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 54297,35 грн. була виведена в окреме провадження, у зв`язку з чим державним виконавцем відкрито окреме виконавче провадження.

Колегія суддів зазначає, що згідно з частиною першою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

До 28 серпня 2018 року частиною другою статі 27 Закону № 1404-VIII визначалось, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який вступив у силу з 28 серпня 2018 року, до частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII внесено зміни, відповідно до яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, з моменту виникнення заборгованості позивача та до прийняття постанови про стягнення виконавчого збору змінювалось законодавство щодо здійснення обрахунку виконавчого збору, а саме: з 10% від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом до 10 % від суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в Рішенні від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої ст. 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення ст. 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинною на момент виникнення заборгованості, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні із нормами в редакції, яка була чинною на момент винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частин 1, 4 статті 42 Закону № 1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону 1404-VIII визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

За приписами частин 1-5 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2 червня 2016 року № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

У відповідності до ч. 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.

Пунктом 19 цього Порядку визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Отже, основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

З матеріалів справи вбачається, що у ВП № 50246589 державним виконавцем фактичного виконання рішення суду досягнуто не було, виконавчий документ був повернутий стягувачу за його заявою, але в подальшому, виконавчий лист від 12.11.2015 р., переданий приватному виконавцю.

Так, 16.09.2021 року постановою приватного виконавця Мукорез О.Л. було відкрите виконавче провадження про примусовому виконанню виконавчого листа № 751/8617/15-ц, виданого 12.11.2015 року Новозаводським районним судом м. Чернігова про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № SME0004641 від 15.10.2007 року у сумі: за кредитом - 504260,69 грн, по відсотках 9251,44 грн, по пені 29380,16 грн, стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» пені за договором поруки № SME0004641/2 від 15.10.2007 року в розмірі 2714,41 грн, стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» пені за договором поруки № SME0004641/3 від 15.10.2007 року в розмірі 2714,41 грн, стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судових витрат, а саме витрат по сплаті третейського збору в сумі 400 грн; стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» судових витрат в сумі 81,20 грн.

Також, 16.09.2021 року приватним виконавцем Мукорезом О.Л. була винесена постанова про стягнення з боржника, ОСОБА_1 , основної винагороди в сумі 54337,35 грн.

В ході здійснення виконавчого провадження приватним виконавцем Мукорезом О.В. з боржника ОСОБА_1 було стягнуто 11389,64 грн. Вказані кошти було розподілено наступним чином: 10189,94 грн. перераховано стягувану АТ «Альфа-Банк» п/д 8657 від 08.10.2021 року; 1019,00 грн. утримано основної винагороди приватного виконавця; 180,70 грн. утримано витрат виконавчого провадження.

Також з матеріалів справи судом встановлено, що 19.01.2024 року приватним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону №1404 в зв`язку з скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Наведені вище обставини свідчать про те, що прийняття державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору від 04.12.2018 р. та виділення її виконання в окреме виконавче провадження, фактично створило умови для подвійного стягнення із боржника виконавчого збору і винагороди приватному виконавцю за виконання одного виконавчого документу.

Верховний Суд у постанові від 13.04.2023 р. у справі № 160/695/22 висловив правову позицію стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа та зазначив наступне.

Так, Закон № 1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення із боржників виконавчого збору та основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

З одного боку, Закон № 1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення беззаперечно тягне за собою додаткові витрати. Вказана обставина може розглядатися як накладання непропорційного та надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване ст. 41 Конституції України і ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Верховний Суд у вищевказаній постанові від 13.04.2023 у справі № 160/695/22 зазначив, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

При цьому, Верховний Суд наголосив, що питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим.

Тобто у контексті вирішення адміністративного спору Верховний Суд дійшов висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема пунктом 5 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Розв`язуючи це питання, Верховний Суд повторно зазначив, що законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Водночас, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Отже, Верховний Суд у постанові від 13 квітня 2023 року у справі № 160/695/22 дійшов висновку, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України), до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону № 1404-VIII.

Застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII до спірних правовідносин дає підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Застосування аналогії закону дозволяє також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 21 липня 2022 у справі № 320/6215/19.

Таким чином, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України), до спірних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону № 1404-VIII, яка дає суду підстави зробити висновок, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Зважаючи на вжиті у частині восьмій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» часові маркери для її застосування: «… під час передачі виконавчого документа…» , «… на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю…», то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє дійти висновку, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.

Водночас, строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.

Зрештою, враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору.

Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

Вказаний підхід до правозастосування дає змогу подолати невизначеність законодавчого регулювання, не втручаючись у конвенційні й конституційні права особи та знайшовши справедливий баланс прав й інтересів учасників виконавчого провадження на основі волі законодавця, закладеної у нормі, що регулює подібні суспільні правовідносини.

Застосовуючи висновки Верховного Суду у справі № 160/695/22 до справи № 480/3274/24, суд вважає необхідним зауважити таке.

Статтею 13 Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод. (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Окрім цього, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і задоволеними в адміністративному судочинстві можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище і захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет і підстави позову), характер порушеного права позивача і можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема, встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У свою чергу, відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Застосування аналогії закону, а також характер і зміст спірних правовідносин дозволяє суду зробити висновок, що у даному випадку належним та ефективним способом захисту, здатним відновити й захистити права боржника, буде саме визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2022 у справі № 320/6215/19 та від 13.04.2023 року у справі № 160/695/22.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах зазначених вище в даній постанові.

Зважаючи на вказані судові рішення Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не виключає можливості того, що після прийняття судом рішення у цій справі, остання правова позиція Верховного Суду буде незмінною.

Що стосується посилання відповідача на те, що в межах справи № 480/2501/24, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 відмовлено позивачу (боржнику по ВП № 50246589) у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 04.12.2018 про стягнення виконавчого збору, колегія суддів зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову у цій справі, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не зазначив конкретну підставу для звільнення від сплати виконавчого збору передбаченої ст. 27 Закону № 1404-VIII. Також суд вказав, що Закону України «Про виконавче провадження» не містить норми, яка б передбачала право на скасування постанови про стягнення виконавчого збору на підставі рішення суду про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Разом з тим, у справі № 480/2501/24 судом першої інстанції, з урахуванням обставин справи та доводів позивача (підстав позову), був зроблений висновок про те, що позивач обрав помилковий спосіб захисту саме шляхом скасування постанови ВП № 50246589 від 04.12.2018 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 , винесену державним виконавцем Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції в Сумській області по виконавчому листу №751/8617/15-ц, виданого 12 листопада 2015 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що в рамках справи № 480/2501/24 судом надавалася оцінка саме наявності підстав для скасування постанови про стягнення виконавчого збору, в той час, як в межах справи № 480/3274/24 судом надається оцінка фактично наявності підстав для закінчення виконавчого провадження з примусового виконання постанови ВП № 50246589 від 04.12.2018 р., тобто предмети спору у цих справах є різними.

Враховуючи правові висновки, які викладені в постанові Верховного Суду від 13.04.2023 року у справі № 160/695/22, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Судом першої інстанції не було враховано наведених вище обставин, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 14.05.2024 року по справі № 480/3274/24 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції Дєдова Романа Анатолійовича щодо не закінчення виконавчого провадження ВП № 57838362 по примусовому виконанню постанови ВП № 50246589 від 04.12.2018 року про стягнення виконавчого збору ОСОБА_1 .

Зобов`язати Ковпаківський відділ державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закінчити виконавче провадження ВП № 57838362 по примусовому виконанню постанови ВП № 50246589 від 04.12.2018 року про стягнення виконавчого збору ОСОБА_1 .

Стягнути з Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги у загальному розмірі 2422,16 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні) 16 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді В.В. Катунов І.М. Ральченко

Повний текст постанови складено 20.06.2024.