Справа № 460/27517/23
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Поліщук О.В.

20 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/27517/23 пров. № А/857/11210/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року у справі № 460/27517/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

04.12.2023р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у якому просив суд:

- визнати протиправними дії та скасувати рішення № 66 від 31.10.2023р. щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи: 01.09.1979р. - 24.07.1980р., 12.09.1980р. - 27.06.1990р., 20.09.1993р. - 29.09.1994р., 15.10.1994р. - 09.04.1996р. згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 від 15.09.1980р.;

- визнати протиправними дії та скасувати рішення № 66 від 31.10.2023р. щодо відмови у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати зарахувати до страхового стажу періоди роботи: 01.09.1979р. - 24.07.1980р., 12.09.1980р. - 27.06.1990р., 20.09.1993р. - 29.09.1994р., 15.10.1994р. - 09.04.1996р. згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 від 15.09.1980р.;

- зобов`язати повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком відповідно до положень ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08.04.2024р. позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 66 від 31.10.2023р. про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ..

Одночасно, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання: 30.10.1979р. - 24.07.1980р. та періоди роботи: 12.09.1980р. - 27.06.1990р., 20.09.1993р. - 29.09.1994р., 15.10.1994р. - 09.04.1996р.

Крім того, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08.04.2024р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.10.2023р. ОСОБА_1 у віці 60 років 14.08.2023р. звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.

За принципом екстериторіальності заява та додані до неї документи були передані Головному управлінню Пенсійного фонду України в Рівненській області для вирішення питання про призначення пенсії.

31.10.2023р. Рішенням № 66 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного стажу.

Із змісту рішення видно, що необхідний страховий стаж відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить 30 років. Однак, страховий стаж ОСОБА_1 становить 22 роки 07 місяців 03 дні.

За поданими документами до страхового стажу не зараховано період навчання з позивача: 01.09.1979р. - 24.07.1980р., оскільки ПІБ не відповідає паспортним даним; період роботи в колгоспі згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 : 12.09.1980р. - 27.06.1990р., оскільки довідка про встановлений та вироблений мінімум вихододнів та довідка про реорганізацію колгоспу відсутня; період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 : 20.09.1993р.-29.09.1994р., оскільки запис про назву організації, зроблено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок; період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 починаючи: 15.10.1994р. - 09.04.1996р., оскільки дана робота проходила на території російської федерації.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (надалі також - Закон №1058-IV).

ст.1 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно ч.1-ч.4 ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу, зокрема, починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років .

Починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку. Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Як видно з матеріалів справи, пенсійний орган зазначає про наявність у позивача на час звернення із заявою про призначення пенсії 22 роки 07 місяців 03 дні страхового стажу.

В абз.1 ч.2 ст.24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування видно, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.56 Закону України Про пенсійне забезпечення (надалі також - Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Судом встановлено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області до страхового стажу не врахував період навчання позивача в професійно-технічному училищі № 14 Тарасівського району, Ростовської області: 01.09.1979р. - 24.07.1980р., оскільки ПІБ ( ОСОБА_2 ) не відповідає паспортним даним позивача.

Із змісту паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Дніпропетровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 08.08.2007р., видно, що по батькові позивача зазначено ОСОБА_3 (українською мовою) та ОСОБА_4 (російською мовою).

Однак, в матеріалах справи наявна копія атестату № 9691, виданий 24.07.1980р., який підтверджує період навчання " ОСОБА_2 ": 30.10.1979р. - 24.07.1980р. в сільському професійно-технічному училищі № 14 Тарасівського району, Ростовської області.

15.09.1980р. розпочато заповнення трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 на ім`я " ОСОБА_2 " (російською мовою). Зазначена освіта - "середня, вища з 1987 року". На першій сторінці трудової книжки зроблено запис про те, що до прийняття на роботу в колгосп "Шлях до комунізму" Шахтарського району Донецької області ОСОБА_1 навчався в сільському професійно-технічному училищі № 14 Тарасівського району Ростовської області: 30.10.1979р. - 24.07.1980р. Підставою для здійснення відповідного запису є атестат № 3691 від 24.07.1980р.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що така невідповідність в зазначенні по батькові позивача є формальною неточністю, а формальні неточності в документах за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 638/18467/15-а (адміністративне провадження № К/9901/17572/18).

З огляду на наведене, пенсійний орган зобов`язаний був врахувати період навчання ОСОБА_1 з 30.10.1979р. (не з 01.09.1979р. як просить позивач) - 24.07.1980 до його страхового стажу.

Стосовно незарахування до страхового стажу позивача період роботи: 12.09.1980р. - 27.06.1990р. через відсутність довідки про встановлений та вироблений мінімум вихододнів та довідки про реорганізацію колгоспу, колегія суддів зазначає таке.

ст.62 Закону України Про пенсійне забезпечення визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

В п.п. 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (надалі також - Порядок №637), видно, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Документи можуть бути подані в електронному вигляді з накладенням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.

Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

п.3 вказаного Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно п.20 Порядку № 637 у довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

Отже, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. До стажу роботи зараховується робота, виконувана, зокрема, в колгоспах незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв, однак, при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю. Тобто, єдиною підставою для не врахування до трудового стажу (при його обчисленні) часу роботи колгоспника є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975р. №310 (надалі також Основні Положення).

Відповідно до п.1, п.2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

п.6 Основних Положень передбачено, що всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Крім того, слід відмітити про встановлений взірець трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV "відомості про роботу" відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Отже, трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі). У випадку відсутності трудової книжки колгоспника або відповідних записів у ній, трудовий стаж колгоспника підтверджується довідкою господарства, в якому набуто стаж або довідкою правонаступника. В разі ліквідації господарства колгоспний стаж підтверджується довідками архівних установ.

Записами трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 оформленої на ім`я " ОСОБА_2 " підтверджено наступне:

12.09.1980р. прийнято на роботу ветфельдшером на СТФ колгоспу "Шлях до комунізму" Шахтарського району, Донецької області (запис № 1 від 12.09.1980р. здійснено на підставі протоколу № 13 від 22.10.1980р.);

08.07.1982р. ОСОБА_1 направлений на навчання в Дніпропетроський сільськогосподарський інститут (навчався до 21.03.1987р.) (запис № 2, 3 здійснено на підставі диплому серії НОМЕР_3 від 21.03.1987р.);

22.04.1987р. позивач прийнято на роботу зоотехніком в МТФ № 2 колгоспу "Шлях до комунізму" Шахтарського району, Донецької області (запис № 4 від 22.04.1987р. №7 здійснений на підставі протоколу № 6 від 27.04.1987р.);

27.06.1990р. ОСОБА_1 звільнений з роботи на підставі поданої заяви (запис № 5 від 27.06.1990р. здійснений на підставі протоколу № 7 від 25.06.1990р.)

Записи у зазначеній трудовій книжці на сторінках 18-19 містять розділ "трудова участь в громадському господарстві", я кому заповнені наступні колонки: номер запису; рік, за який даються відомості; прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі; виконаний річний мінімум трудової участі; причина невиконання річного мінімуму трудової участі; на підставі чого внесений запис; печатка колгоспу.

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 , у 1980 році встановлений річний мінімум трудової участі 83 дні (вихододні), позивач виконав 110 (дата прийняття на роботу 12.09.1980р.), у 1981 році виконано 273 з 280 днів (причини невиконання - з поважної причини, протокол № 8 від 25.06.1990р.), у 1982 році - 105 з 142 днів, у 1987 році - 221 з 201 дня (дата прийняття на роботу 22.04.1987), у 1988 році - 300 з 280 днів, у 1989 році - 304 з 280 днів, у 1990 році - 119 з 98 днів. Вказані записи завірені печаткою колгоспу.

Враховуючи те, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, та трудова книжка колгоспника позивача містить інформацію про встановлений мінімум його трудової участі та фактично відпрацьований час в колгоспі за спірні періоди, а тому що відсутність довідки про встановлений мінімум та фактично відпрацьований час в колгоспі не може бути законною підставою для відмови у зарахуванні спірних періодів роботи у страховий стаж. Оскільки записи в трудовій книжці колгоспника серія НОМЕР_1 про період роботи в колгоспі з 12.09.1980р. - 27.06.1990р. є достатніми для зарахування спірного періоду до загального страхового стажу.

Стосовно покликань апелянта на відсутність довідки про реорганізацію колгоспу, колегія суддів звертає на таке.

Обов`язок правильного і точного внесення даних про роботу в трудову книжку і інші документи покладена на роботодавця. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, їх облік, зберігання та видачу покладається на спеціально уповноважену правлінням колгоспу особу. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність відповідно до статуту та правил внутрішнього розпорядку колгоспу, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність (п.13 Основних положень).

З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта на відсутність в трудовій книжці записів про (перейменування) реорганізацію підприємства з СТФ колгоспу "Шлях до комунізму" на МТФ № 2 колгоспу "Шлях до комунізму", оскільки працівник не несе відповідальність за невірне оформлення трудової книжки та такі недоліки не повинні перешкоджати працівнику для зарахування його страхового стажу.

Отже, період роботи в колгоспі: 12.09.1980р. -27.06.1990р. підлягає зарахуванню до стажу позивача.

В оскаржуваному рішенні пенсійний орган вказав, що до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано також період роботи: 20.09.1993р. - 29.09.1994р., оскільки запис про назву організації, зроблено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок.

Записами трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 , підтверджується, що ОСОБА_1 :

-20.09.1993р. прийнято на роботу торговим агентом (запис № 16 від 20.09.1993р., наказ № 57 від 20.09.1993р.);

-01.11.1993р. переведено на посаду керуючого будівництвом будинку в с. Олександрівка (запис № 17 від 01.11.1993р., наказ № 66-К від 27.10.1993р.);

29.09.1994р. позивач звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КзпП України (запис № 18 від 29.09.1994р., наказ № 55-ОК від 29.09.1994р).

Вищевказані записи трудової книжки завірені печаткою та підписом інспектора по кадрах та підтверджуються довідкою № 2 від 16.11.2023р., наказами № 57 від 29.09.1993р., № 66-К від 27.10.1993р., № 57-ОК від 29.09.1994р.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що на момент внесення у трудову книжку серії НОМЕР_4 спірних записів була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993р. № 58 (далі - Інструкція № 58).

Із змісту п.1.5, п.2.2, п.2.4, п.2.14, п.2.15 Інструкції № 58 видно, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

У графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства.

Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

У графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у "Класифікаторі професій".

Якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа переіменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.

п.4.1. Інструкції № 58 встановлено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Положеннями п.2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Із змісту записів трудової книжки на сторінках 14-15, де внесено спірні записи, вказано назву підприємства - "Предприятие "Интероптсервис Рика".

При цьому, довідкою № 3 від 16.11.2023р. підтверджується, що 06.06.1991р. створено Мале державне підприємство з обмеженою відповідальністю "Інтероптсервіс Ріка", назву якого в подальшому (09.12.1991р.) змінено на Підприємство "Інтероптсервіс Ріка" у формі товариства з обмеженою відповідальністю.

Також, згідно вказаної довідки, 12.04.1993р. здійснено перереєстрацію назви підприємства на Товариство з обмеженою відповідальністю промислове-виробниче торгове підприємство "Інтероптсервіс Ріка".

Колегія суддів повторно звертає увагу апелянта та наголошує, що відповідно до положень Інструкції № 58 заповнення трудової книжки здійснюється роботодавцем, а не працівником. Тому, відповідальним за заповнення трудової книжки, є роботодавець, а праціник не може нести відповідальності за допущені роботодавцем порушення при внесенні записів до трудової книжки.

Аналогічні норми містяться і у постанові Кабінету Міністрів України від 27.04.1993р. № 301 "Про трудові книжки працівників", з якої випливає, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (п.4 Постанови № 301).

Із аналізу вказаних правових норм слідує, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018р. у справі № 677/277/17, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому, власне, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.05.2018р. у справі № 490/12392/16-а.

Колегія суддів зауважує, що записи у трудовій книжці позивача не містять недопустимих (таких, що внесені всупереч Інструкції) виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, а натомість внесені у відповідності із встановленими правилами. Тому, відсутні підстави для їх неврахування при визначенні періоду страхового стажу позивача.

Щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду роботи: 15.10.1994р. -09.04.1996р., оскільки дана робота проходила на території російської федерації, суд зазначає наступне.

Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 15.10.1994р. прийнятий на роботу в СП АОЗТ "Украбалт" (запис № 19 від 15.10.1994р., розпорядження № 16 від 15.10.1994р.) та 04.04.1996р. звільнено за власним бажанням за ст.31 КзпП росії (запис № 20 від 09.04.1994р., розпорядження № 21 від 09.04.1994р.).

Спірні записи виконані в трудовій книжці, засвідчені чітким відтиском печатки відповідного закладу та не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості, що не спростував апелянт.

Зі змісту вказаних записів трудової книжки видно, що місцем роботи ОСОБА_1 у спірний період є "Спільне російсько-українське акціонерне товариство "Украбалт"", Калінінградська область, м. Зеленоградськ.

ч.2 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV визначено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

ч.2 ст.10 Закону України "Про зайнятість населення" від 05 липня 2012 року № 5067-VI встановлено, що права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В ст.17 Закону України Про міжнародні договори України від 29 червня 2004 року № 1906-IV видно, що укладені й належним чином ратифіковані міжнародні договори України є невід`ємною частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, укладання якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Отже, до питання призначення пенсії застосовуються правила, передбачені договорами (угодами) між Україною та іншими державами.

ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., яка чинна на момент спірного періоду роботи позивача (далі Угода від 13.03.1992р.) передбачено, що пенсійне забезпечення громадян держав учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якого вони проживають.

Метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань "відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди". Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

В ст.5, ст.6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, яка підписана Україною 13.03.1992р., видно, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди здійснюється за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсій на пільгових умовах та за вислугою років, громадянам держав учасниць Угоди, враховується трудовий стаж, набутий на території будь якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до вступу в силу цієї Угоди.

Необхідні для пенсійного забезпечення документи, що видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав, що входили у склад СРСР до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації (ст.11 Угоди від 13.03.1992р.).

Таким чином, на громадян України, які працювали на територіях інших держав учасниць Співдружності Незалежних Держав, які приєднались до вказаної Угоди, розповсюджувалась дія нормативних актів приймаючої Держави в галузі пенсійного забезпечення, у тому числі тих, які визначали порядок зарахування трудового стажу.

Наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

ст.13 Угоди від 13.03.1992р. встановлено, що кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

З огляду на наведене, цією Угодою від 13.03.1992р. визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при визначенні розміру пенсії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1328 Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення, постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у місті Москві.

ч.1 ст.25 Закону України Про міжнародні договори України передбачено, що припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до п.11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001р. № 376 (із змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19 червня 2023 року.

Міністерство юстиції України у повідомленні від 10.01.2023р., яке опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023р., підтвердив припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України 19 червня 2023 року.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, щодо незарахування періоду роботи позивача на території російської федерації з 15.10.1994р. - 09.04.1996р., оскільки відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Денонсація Угоди від 13.03.1992р. означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.

Крім того, не зарахування стажу роботи чи розмірів заробітної плати в період чинності міжнародної угоди, осіб які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Так, працюючи за межами України, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення.

За наявності чинних у період роботи позивача положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

Отже, пенсійний орган протиправно не зарахував до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи на території російської федерації:15.10.1994р. - 09.04.1996р.

Зважаючи на вищевикладені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуване рішення пенсійного органу є протиправним в частині незарахування до страхового стажу позивача періоду його навчання: 30.10.1979р. - 24.07.1980р. та періодів роботи: 12.09.1980р. - 27.06.1990р., 20.09.1993р. - 29.09.1994р., 15.10.1994р. - 09.04.1996р.,

При вирішення спору колегія суддів також враховує правову позицію Верховного суду, викладену у постанові від 08.02.2024р. у справі № 500/1216/23, у якій колегія суддів дійшла висновку про те, що дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що призначив позивачу пенсію.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України Рівненській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституції України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).

Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2024 року у справі № 460/27517/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 20.06.2024р.