Справа № 420/10456/24
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2024-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 04.04.2024 надійшла позовна заява ОСОБА_1 , громадянина російської федерації до Державної міграційної служби України, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2023 року № 180-23, яким ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

2. Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він є громадянином російської федерації. Рішенням Державної міграційної служби України від 16.10.2023 № 180-23 Позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 28.03.2024 позивач отримав повідомлення видане Головним управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 200 від 20.10.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позивача відсутня копія оскаржуваного Рішення ДМСУ від 16.10.2023 №180-23, оскільки згідно п. 6.9 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (затверджені Наказом МВС України №649 від 07.09.2011), у разі прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявнику видається тільки письмове повідомлення про відмову особі у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте Рішення Державної міграційної служби України, яким затверджується прийняте рішення, залишається в матеріалах особової справи. Причиною відмови відповідач визначає очевидну обґрунтованість клопотання позивача через необґрунтованість історії переслідування позивача в країні громадської приналежності, а також через відсутність у заяві позивача про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту». У разі повернення до країни походження у Позивача існує ризик переслідувань, на підставі його політичних поглядів та релігійних переконань. Позивач є членом організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» «Ісламська партія визволення»), яка визнана терористичною організацією та заборонена у рф. Позивача неоднарозово затримували, допитували правоохоронні органи рф. Маючи цілком обгрунтовані побоювання за своє життя, стати жертвою переслідувань через релігійні та політичні переконання, Позивач змушений був покинути російську федерацію. Слід врахувати, що діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в російській федерації визнано терористичною організацією згідно рішення Верховного суду рф № ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року (http://nac.gov.ru/zakonodatelstvo/sudebnye-resheniya/reshenie-verhovnogo- suda-rf-ot-14-fevralya.html). Таким чином, рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вважає необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

09.04.2024 ухвалою судді позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2023 № 180-23.

17.04.2024 до суду надійшла заява (вхід.№15042/24) представника позивача адвоката Соколова Д.С. про усунення недоліків позовної заяви із зазначенням причин неможливості надати до суду копію оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 16.10.2023 № 180-23 та прохання витребувати матеріали особової справи позивача у відповідача.

22.04.2024 суддя ухвалив прийняти до розгляду позовну заяву; відкрити провадження у адміністративній справі; розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи; витребувати у Державної міграційної служби України міграційну справу ОСОБА_1 .

21.06.2024 суд ухвалив у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження відмовити; у задоволенні клопотання представника позивача про допит позивача у якості свідка відмовити; у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів відмовити.

15.05.2024 до суду (вх.№19343/24) від Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позовних вимог заперечує та вказує, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач із заявою про набуття міжнародного захисту звернувся через 7,5 років перебування в Україні, а відтак звернення за захистом не обумовлено потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізувати своє перебування на території України. Підкреслює, що позивач мав безперешкодний доступ до адміністративних послуг у рф. Позивач сповідує Іслам, що належить до переважної релігійної групи Республіки Башкортостан (рф). Шукач захисту мав змогу щотижня та кожної п`ятниці відвідувати мечеті, вільно переміщуватись територією країни громадянської належності без обмежень та погроз, участі у конфліктах на релігійному або політичному підґрунті не брав, переслідувань чи дискримінації через релігійну належність до мусульман не зазнавав, а відтак за матеріалами особової справи неможливо встановити ознаки, що передбачені п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

27.05.2024 до суду (вх.№20586/24) від представника ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив у якій позивач на задоволенні позовних вимог наполягає та вказує, що інформація про країну походження позивача підтверджує об`єктивні побоювання останнього щодо застосування до нього переслідування у разі його повернення з релігійних мотивів. Повідомляє суд, що ОСОБА_1 приймає участь в діяльності партії «Хізб ут Тахрір» з 2004 року, та є членом даної партії з 2006 року та надає документи, які, на його думку, це підтверджують.

17.06.2024 до суду (вх.№23688/24) від Державної міграційної служби України надійшли заперечення у яких відповідач звертає увагу суду, що неповнолітні діти позивача проходять за матеріалами особової справи його дружини, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Звернення ж позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через 7,5 років перебування в Україні пов`язане з бажанням легалізувати своє перебування на території України та не обумовлене потребою у міжнародному захисті. Підкреслює, що ані позивач, ані його близькі родичі не належали до представників політичних, релігійних, військових або громадських організацій. Наголошує на негативний вплив на національну безпеку іноземців-членів «Хізб ут Тахрір».

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке.

Відповідно до паспорту громадянина рф (т.1 а.с.113), отриманого у м.Одесі 18.12.2019, ОСОБА_1 є громадянином рф.

Позивачем надано до суду процесуальні документи правоохоронних органів рф (протоколи обшуку (виїмки), повістки про виклик на допит, постанови, протоколи) та заяви, скарги (т.2 а.с.1-56), у яких правоохоронними органами зазначається, що ОСОБА_1 є одним із членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Матеріали справи містять протокол про адміністративне правопорушення від 08.09.2022 (т.1 а.с.129-130) та постанову про накладення адміністративного стягнення від 08.09.2022 (т.1 а.с.131-132) на ОСОБА_1 через незаконне проживання на території України без документів на право проживання з 01.03.2015.

За заявою позивача Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято наказ від 28.09.2022 №189 (т.1 а.с.198) про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачу було призначено співбесіди на 27.09.2022 (т.1 а.с.181-191), 01.08.2023 (т.1 а.с.204-211), 08.08.2023 (т.1 а.с.213-218) та зроблено відповідні запити та уточнення.

У протоколах співбесід стоїть підпис позивача та міститься запис: «З протоколом ознайомлений. Викладено вірно».

Під час проведення інтерв`ю позивач зазначав про те, що не може повернутись до своєї країни через побоювання переслідування з боку органів державної влади, за релігійні переконання.

07.09.2023 за результатами розгляду заяви та особової справи ОСОБА_1 Головне управління ДМС в Одеській області склало висновок (т.1 а.с.85-99) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Висновок).

У Висновку вказано, що відповідно до усних тверджень, заявник у березні 2015 року вибув з рф та нелегально перетнув державний кордон України та з зазначеного часу територію нашої країни не залишав. За матеріалами особової справи встановлені істотні елементи: дотримання релігійних канонів, що є забороненими в рф та ймовірна кримінальна відповідальність та суб`єктивні побоювання. Елементи громадянства, а також національності (етнічної належності) приймаються територіальним органом ДМС. В ході аналізу встановлено, що заявник не був суб`єктом переслідування та не зазначав серйозної шкоди за ознаками громадянства (раси), національності або етнічної належності. Заявник сповідує Іслам, належить до переважної релігійної групи Республіки Башкортостан (рф). Шукач захисту відвідував мечеті, вільно переміщувався територією країни громадянської належності, не брав участь у жодних конфліктах на релігійному або політичному підґрунті, не зазнавав жодних переслідувань чи дискримінації через релігійну належність до мусульман.

Щодо обшуку, що проведений у 2004 році в орендованій заявником квартирі, у Висновку вказано, що вказаний випадок не можна віднести до категорії переслідування, оскільки заявнику не відомі обставини проведеного обшуку, по відношенню до заявника не застосовано адміністративне чи кримінальне провадження, в квартирі після обшуку заявник продовжував мешкати, погрози до заявника від правоохоронців не надходили.

Щодо переслідування з боку правоохоронних структур у 2007 році, у Висновку вказано, що у відділі поліції заявник перебував 3 години, а потім його відпустили, фізичне насилля застосовано не було, допит проведено для з`ясування установчих даних, після інциденту заявник продовжував трудову діяльність.

У 2012 році правоохоронні органи рф залучили заявника як свідка про кримінальній справі за ст.278 КК рф (насильницьке захоплення влади), при цьому за результатами опитування шукача захисту неможливо підтвердити факт існування суб`єктивного чи об`єктивного побоювання через ймовірність переслідування, оскільки заявник не володіє інформацію щодо матеріалів кримінального провадження, судові виклики, опитування та допити не проводились.

У Висновку зазначено, що жодними доказами не підтверджено участь заявника у акціях релігійного спрямування.

Зі слів заявника у жовтні 2011 року вручено підозру у скоєнні злочину, передбаченого ст.282.2 КК рф (організація діяльності екстремістської організації) через зберігання вдома забороненої релігійної літератури, при цьому зі слів заявника справу закрито, інформація про подальше переслідування відсутня, шукач продовжував безперешкодно проживати у м.Сібай разом із сім`єю та відвідувати мечеті.

Шукач захисту повідомив, що в 2015 році стосовно нього було повторно порушено кримінальне провадження за екстремізм, проте така інформація надійшла до заявника від третіх осіб, викликів на допити не було, заявник продовжував перебувати в країні.

Матеріали справи містять лист Управління Служби безпеки України в Одеській області від 14.12.2022 №65/1/3/4854 (т.1 а.с.201) на адресу Головного управління ДМС в Одеській області, у якому Управління заперечує щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

16.10.2023 відповідачем було прийнято рішення №180-23 (т.1 а.с.83-84) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області встановлено, що стосовно заявника ОСОБА_1 відсутні умови, передбачені п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

Про вказане рішення позивача повідомлено Головним правлінням ДМС в Одеській області, відповідно до повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.10.2023 №200 (т.1 а.с.13-14).

Вважаючи спірне рішення протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п. п. 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини п`ятої якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 11 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п. п. 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п. 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Одночасно, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, зобов`язаний надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Крім того, на заявника загальними правовими принципами доказового права покладено обов`язок доказу тверджень, які він висловлює. І тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

При цьому, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

За своєю суттю позиція шукача захисту щодо побоювань зазнати переслідувань в країні походження ґрунтується на покликаннях переслідування правоохоронними органами країни походження.

Вивчивши протоколи співбесід з позивачем, які проводились органами ДМС України, а також співставивши їх доводами заяви-анкети та обставинами справи в цілому, суд робить наступні висновки.

З матеріалів співбесід з позивачем встановлено, що ОСОБА_1 у 2015 році залишив територію рф та прибув нелегально до території України. Перешкод у виїзді в країні походження йому не чинили.

Підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в поданій заяві-анкеті позивач вказав побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами, активної позиції по захисту своєї релігії від спецслужб та позбавлення волі.

Так, ані у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ані під час опитувань у 2022 та у 2023 роках позивач не вказував, що він є членом організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». В той же час зазначав, що не є членом жодної політичної та релігійної організації та є наразі прихильником Хізбутів.

Під час судового розгляду у заявах по суті справи позивач наполягав, що він є членом організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Суд, не спростовуючи твердження позивача щодо його участі в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», оцінює такі розбіжності у твердженнях позивача під час звернення до міграційного органу та під час судового розгляду, як неузгоджені твердження.

Під час судового розгляду позивач вказує, що побоювання зазнати переслідування у країні походження у позивача ґрунтуються на твердженнях про можливе кримінальне переслідування за організацію і участь в діяльності «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Загальновідомою є інформація, що діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена у рф.

На підтвердження своєї приналежності до організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» позивач подав до суду процесуальні документи правоохоронних органів рф, у яких зазначено про таку участь.

За змістом протоколів співбесід релігійна діяльність позивача обмежувалась участю у акціях, вивченню та пропаганді ісламу, відвідування мечетей.

З пояснень наведених у протоколах-співбесідах вбачається, що ОСОБА_1 поверхнево описує випадки, які трактує як утиски в країні походження щодо нього. Висновки ґрунтуються на гіпотетичних міркуваннях. Виняток становлять заходи, які здійснювали правоохоронні органи щодо нього, проте, на переконання суду, навіть такі не можуть бути належним обґрунтуванням побоювання зазнати переслідування у країні походження.

Отже, побоювання, на які покликається позивач, мають сумнівний характер.

Матеріалами справи підтверджено, що шукач захисту не зазнавав переслідувань за ознаками віросповідання, вільно сповідував іслам. Проти нього ніколи не висувалось офіційних обвинувачень на території рф, він не притягався до кримінальної відповідальності в країні громадянської належності. Єдиною підставою, з якою він пов`язує можливе переслідування, є участь у забороненій організації, про що зазначено під час судового розгляду.

На переконання суду, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, зокрема, за участь у забороненій організації, за що на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом країни громадянської належності.

Суд вважає, що скоєння злочину (участь у забороненій організації) не може належати до проблематики міжнародного захисту.

Так, з наданих пояснень ОСОБА_1 слідує, що власне релігія іслам, яку він сповідує, не є забороненою у рф, водночас заборонена лише організаційна форма вираження релігії, а не власне віросповідання, що вказує на можливість дотримання дозволених елементів релігійної діяльності шукачем захисту.

Верховний Суд у постанові від 06.08.2020 по справі №420/3327/19 зазначив, що заборона діяльності партії «Хізб ут-Тахрір» на території рф не є забороною ісламу або переслідуванням послідовників зазначеної течії.

Позивач належним чином не обґрунтував твердження стосовно неможливості у подальшому дотримуватися канонів релігії без стійкого постійного зв`язку з організацією «Хізб ут-Тахрір».

За наслідками розгляду справи, враховуючи наведені норми права, обставини справи і докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов висновку, що ДМС України обґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В даному випадку обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою участі в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», про що зазначено шукачем захисту під час судового розгляду, не є такою конвенційною ознакою також.

Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якою передбачено, що особа, яка намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З моменту потрапляння на територію України до моменту звернення за захистом пройшло більше 7 років, на протязі якого позивач перебував в Україні нелегально.

Суд звертає увагу, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Правові висновки аналогічного змісту викладені Верховним Судом, зокрема, в постанові від 06.08.2020 у справі №420/3327/19, в постанові від 16.02.2018 у справі №825/608/17, у постанові від 11.10.2018 у справі №815/1892/17.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Окремо суд зазначає, що відповідно до статті 2 Закону України «Про політичні партії в Україні», політична партія - це зареєстроване згідно з законом добровільне об`єднання громадян - прихильників певної загальнонаціональної програмі суспільного розвитку, що має своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, бере участь у виборах та інших політичних заходах.

Організація «Хізб ут-Тахрір Аль Ісламі» не має зазначеної реєстрації, а отже не має вважатися політичною партією, яка здійснює законну політичну діяльність у нашій державі, відповідно до вимог чинного законодавства України. Окрім цього, вказана організація не має реєстрації в Україні як громадське об`єднання, створене відповідно до вимог Закону України «Про громадські об`єднання».

Зокрема, відповідно до частини четвертої статті 4 та частини дев`ятої статті 9 Закону України «Про громадські об`єднання», неурядові організації інших держав, міжнародні неурядові організації діють на території України відповідно до цього та інших законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а дії від імені незареєстрованого громадського об`єднання, крім дій, пов`язаних із реєстрацією такого об`єднання, забороняються.

Таким чином, діяльність, яка здійснюється від імені організації «Хізб ут-Тахрір аль Ісламі» в Україні на теперішній час не є легальною.

В той же час, відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про політичні партії в Україні» та Закону України «Про громадські об`єднання», рішення про заборону зазначених організацій приймається виключно до політичних партій та громадських об`єднань, що були зареєстровані в Україні відповідно до вимог чинного законодавства. Окреме судове рішення про заборону об`єднань, які діють незаконно прийнято бути не може.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про громадські об`єднання» та статті 5 Закону України «Про політичні партії в Україні», утворення і діяльність громадських об`єднань (політичних партій), мета (цілі) або дії яких спрямовані на ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом, порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підрив її безпеки, незаконне захоплення державної влади, пропаганду війни, насильництва, розпалювання міжетнічної расової, релігійної ворожнечі, посягання на права і свободи людини, забороняються. Такі громадські об`єднання (політичні партії) не можуть бути зареєстровані у встановленому чинним законодавством України порядку.

При прийнятті рішення суд не може оминути думку Європейського суду з прав людини, згідно якої «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав (наприклад, встановлення різних правових систем для різних категорій віруючих), є несумісними з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі в демократичному процесі для досягнення влади (рішення ЄСПЛ по справі «Касимуханов і Сайбаталлов проти Росії (Kasymakhimov and Saybataiov v. Russia, № 26261/05 и 26377/06).

Також рішенням Європейського Суду з прав людини № 31098/08 від 12.06.2012 у справі «Хізбут-Тахрір» проти Німеччини» визнано законним та обґрунтованим рішення Німецького уряду щодо заборони діяльності організації «Хізбут-Тахрір» в зв`язку з пропагандою заперечення права на існування держави Ізраїль, закликів його насильницького знищення, вигнання та вбивства його мешканців.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відтак, діяльність членів «Хізб ут-Тахрір» засуджується не лише правоохоронними органами рф, а і Європейськім судом з прав людини, який визнав діяльність цієї організації несумісною з принципами демократичного суспільства.

Суд також враховує лист Управління Служби безпеки України в Одеській області № 65/1/3/4854 від 14.12.2022, згідно з яким ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги громадянина рф ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині спірного рішення стосовно неповнолітніх дітей позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд зазначає, що, як зазначено відповідачем та не спростовано позивачем, неповнолітні діти позивача проходять за матеріалами особової справи його дружини, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі спірного рішення не вбачається, що воно прийнято й в інтересах неповнолітніх дітей позивача, що вказує на відсутність порушеного права останніх.

Більш того, бездіяльність Державної міграційної служби України щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 стосовно його неповнолітніх дітей не є предметом розгляду у даній справі.

Як встановлено судом з системи Діловодства спеціалізованого суду, ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 по справі №420/10455/24 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_5 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та відкрити спрощене позовне провадження.

Отже, інтереси неповнолітніх дітей позивача будуть захищені при розгляді справи №420/10455/24, за наявністю відповідних підстав.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин, на підставі викладеного, Одеський окружний адміністративний суд, за правилами, встановленими ст. 90 КАС України, перевіривши наявні у справі докази щодо правомірності прийняття спірного рішення приходить до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Суд вважає, що у даній справі ним було надано вичерпну відповідь на всі питання, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному аспектах.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Відповідно до приписів ст.139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

Відповідач - Державна міграційна служба України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 9, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА