Справа № 380/23274/23
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2024-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/23274/23 пров. № А/857/9505/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Шевчук С.М., Гуляка В.В.,

за участі секретаря судового засідання Ханащак С.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року (головуючої судді Крутько О.В., ухвалене у відкритому судовому засіданні о 15 го. 17 хв. в м. Львів) у справі №380/23274/23 за позовом ОСОБА_1 до Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05.10.2023 звернувся в суд з позовом до Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в якому просить визнати протиправною бездіяльність державного виконавця (заступника начальника відділу) Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дзвоник Марти Василівни щодо не закінчення виконавчого провадження № 67569978, зобов`язати державного виконавця (заступника начальника відділу) Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дзвоник Марту Василівну винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 67569978 щодо примусового виконання постанови № 464/5173/17 (65615321), виданої Сихівським ВДВС про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 175 507, 01 грн., стягнути судові витрати.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року задоволено позов повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Сихівський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав апеляційну скаргу. В якій просить рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норми процесуального та матеріального права та неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим, також просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу наданих в апеляційному суді в сумі 10000 грн.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача Дзвоник М.В. апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у скарзі, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача Кушнір Н.П. проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що на примусовому виконанні у Сихівському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження № 65615346 щодо примусового виконання виконавчого листа № 464/5173/17 виданого 10.12.2019 Сихівським районним судом м. Львова, відповідно до якого в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Акціонерним товариством «ПроКредитБанк» за Кредитною угодою №Л-0760/12.02 від 06.12.2002 року, укладених в її основі Договору про надання траншу №302.41717/Л-0760/12.02 від 03.03.2011 року та Договору про надання траншу №302.41767/Л-0760/12.02 від 04.03.2011 року у загальному розмірі 1755070 грн. 19 коп., з яких: 544154 грн. 04 коп. заборгованість по тілу за Договором про надання траншу №302.41717/Л-0760/12.02 від 03.03.2011 року; 37462 грн. 06 коп. заборгованість по відсотках за Договором про надання траншу №302.4171/Л 0760/12.02 від 03.03.2011 року, 1 173 454 грн. 09 коп. - заборгованість по тілу кредиту за Договором про надання траншу №302.41767/Л-0760/12.02 від 04.03.2011 року, а також на часткове відшкодування понесених Акціонерним товариством «ПроКредитБанк» судових витрат у розмірі 26034 грн. 18 коп. сплаченого судового збору, звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №Л-0760/12.02-ІД посвідченого 04.03.2011 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. за реєстровим 631, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , належну на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , шляхом її реалізації на прилюдних торгах з початковою ціною продажу згаданого предмета іпотеки для подальшої його реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей - вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (надалі - виконавчий лист № 464/5173/17, виданий 10.12.2019 року Сихівським районним судом м. Львова).

01.06.2021 в рамках виконавчого провадження № 65615321 старшим державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Голіян Д.Г. винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 175 507,01 грн.

У зв`язку з поданням стягувачем заяви про повернення виконавчого документа без виконання 15.11.2021 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

18.11.2021 головним держаним виконавцем Сихівського відділу ДВС у місті Львові Дзвоник М.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 67569978 щодо примусового виконання постанови № 464/5173/17 (65615321), виданої Сихівським ВДВС про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 175507,01 грн.

У зв`язку з повторним пред`явленням стягувачем до виконання виконавчого листа №464/5173/17, виданого 10.12.2019 Сихівським районним судом м. Львова, 04.01.2022 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68040708.

04.01.2022 в рамках виконавчого провадження № 68040708 приватним виконавцем Пиць А.А. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 178 110,43 грн.

Позивач через уповноваженого представника звернувся до Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою № 13070 від 07.09.2023 про закінчення виконавчого провадження, зняття арештів та виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників, у якій просив, зокрема, винести у строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», постанову про закінчення виконавчого провадження № 67569978 щодо примусового виконання постанови № 464/5173/17 (65615321), виданої Сихівським ВДВС про стягнення з ОСОБА_1 на користь Держави виконавчого збору в розмірі 175 507, 01 грн.

На вказану заяву відповідач надав відповідь № 84843 від 25.09.2023, якою повідомив про відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження № 67569978.

Не погодившись з бездіяльністю та діями відповідача позивач звернувся до суду.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, згідно із пунктом 8 частини 2 статті 2 КАС України суб`єкт владних повноважень під час прийняття рішень, вчинення дій серед іншого повинен керуватися принципом пропорційності, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закон № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 6 Закону №1404 на державного виконавця покладено обов`язок використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно статті 10 Закону №1404, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 11 Закону №1404, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закон № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною 4 статті 27 Закону № 1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Статтею 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII (далі Закон 1403-VIII), який визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус, передбачено право приватного виконавця на отримання винагороди.

Так, відповідно до частин 1-6 статті 31 Закону 1403-VIII, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що виконавчий лист № 464/5173/17 від 10.12.2019 був пред`явлений до виконання до Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а у подальшому до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиць А.А.

Виконавче провадження № 68040708, яке було відкрито приватним виконавцем Пиць А.А. з примусового виконання виконавчого листа № 464/5173/17 від 10.12.2019, на дату вирішення спору продовжує перебувати на виконанні у приватного виконавця, а постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 21.07.2023 скасована постановою від 13.10.2023 (а.с.149). В рамках виконавчого провадження № 68040708 приватним виконавцем Пиць А.А. винесено 04.01.2022 постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 178 110,43 грн.

Водночас на виконанні у Сихівському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває постанова № 464/5173/17, щодо стягнення з ОСОБА_1 175507,01 грн. виконавчого збору, а 18.11.2021 державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 67569978 щодо примусового виконання зазначеного виконавчого документа, по даному виконавчому провадженню стягнуто 386,80 грн. виконавчого збору.

Тобто, у спірних правовідносинах виникли підстави для стягнення із боржника виконавчого збору і винагороди приватному виконавцю за виконання одного виконавчого документу.

Суд враховує, що стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати, що на думку колегії суддів може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягаря на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод, оскільки питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема пунктом 5 частини 1 статті 2 Закону № 1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Частиною 8 статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Логічний і цільовий способи тлумачення частини 8 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Зазначена норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Отже, у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

Аналогічні правові висновки щодо питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 320/6215/19 та від 13 квітня 2023 року у справі № 160/695/22, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору та повністю спростовують позицію і аргументи апелянта.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину 8 статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Разом з тим, у межах спірних правовідносин, 18.11.2021 головним держаним виконавцем Дзвоник М.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 67569978 щодо примусового виконання постанови № 464/5173/17 (65615321), виданої Сихівським ВДВС про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 175507,01 грн., також з повторним пред`явленням стягувачем до виконання виконавчого листа №464/5173/17, виданого 10.12.2019 Сихівським районним судом м. Львова, а 04.01.2022 в рамках виконавчого провадження № 68040708 приватним виконавцем Пиць А.А. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 178 110,43 грн., відповідно станом на час вирішення спору, що не заперечувалось представником апелянта в судовому засіданні апеляційного суду продовжує перебувати на виконанні як у відповідача так і приватного виконавця сума стягнення, яка є подвійною.

Таким чином, наведене тлумачення правових норм та їх правозастосування до обставини цієї справи свідчить про те, що виключається подальше примусове виконання постанови державного виконавця від 10.02.2017 ВП №50168579 про стягнення виконавчого збору, оскільки це призведе до подвійного стягнення та покладення на боржника надмірного тягаря при виконанні одного виконавчого документу.

Закон №1404 не містить правових норм, які регулюють спірні правовідносини, що є прогалиною у правовому регулюванні процедури стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа, а саме відсутнє нормативне регулювання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Статтею 13 Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Окрім цього, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і задоволеними в адміністративному судочинстві можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище і захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет і підстави позову), характер порушеного права позивача і можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема, встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що визнання дій, бездіяльності протиправними, зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору, з огляду на положення частини 8 статті 27, частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи з системного аналізу норм законодавства та обставин справи та висновків Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права та правильно обрав відновлення порушеного права позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не закінчення виконавчого провадження № 67569978 щодо примусового виконання постанови №464/5173/17 (ВП 65615321) виданої Сихівським ВДВС виконавчого збору в розмірі 175507,01 грн. та зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження № 67569978 щодо примусового виконання постанови №464/5173/17 (ВП 65615321) виданої Сихівським ВДВС виконавчого збору в розмірі 175507,01 грн. у зв`язку із чим позовні вимоги задоволено правомірно, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків суду та не дають підстав вважати, що цим судом невірно застосовано норми матеріального чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підстави для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України наявні з врахуванням поданої заяви представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу.

Згідно частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, слід враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову, враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. Слід також враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Отже, ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі, яка розглядається, є розумність заявлених витрат, тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

З огляду на вищезазначене, враховуючи категорії та складність справи, а також пропорційності складності наданих послуг правовому супроводу справи в суді апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованою суму наданих послуг представником позивача в суді апеляційної інстанції в цілому на суму 10000 грн., оскільки підготовка подання відзиву на апеляційну скаргу не потребувала затрат значного часу, які заявлені представником позивача, отже витрати на правничу допомогу адвоката, надані в суді апеляційної інстанції в загальному розмірі 4000 грн. є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг.

Керуючись ст.ст. 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року у справі №380/23274/23 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Сихівського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (79049, м. Львів, вул. Червоної Калини, 109, ) 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. частково понесених витрат на правничу допомогу в апеляційному суді.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді С.М. Шевчук

В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено 21.06.2024