Справа № 500/6132/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/6132/23 пров. № А/857/4006/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання : Демидюк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Чепенюк О.В., час проголошення рішення 11 год 03 хв у м. Тернополі, повний текст судового рішення складено 23 січня 2024 року) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ФОП ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі - ГУ ДПС, контролюючий орган, відповідач), в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення (далі - ППР) ГУ ДПС від 06.06.2023 за №0597217/18-2407-1915-UA0079091, форми Ф, яким їй було визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (далі - податок на нерухоме майно) за 2018 рік на суму 832707,59 грн, №0597217/19-2407-1915-UA0079091, форми Ф за 2019 рік на суму 1527311,74 грн, №0-1915-UA0079091, форми Ф за 2020 рік на суму 1461989,51 грн, №0-1915-UA0079091, форми Ф за 2021 рік на суму 2048391,00 грн, №0-1915-UA0079091, форми Ф за 2022 рік на суму 2222015,25 грн.

Позов мотивований тим, що використовуючи об`єкт нерухомого майна за функціональним призначенням для сільськогосподарського товаровиробництва, при виготовленні сільськогосподарської продукції, вона має право на податкову пільгу, передбачену п.п.ж п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України та звільняється від обов`язку щодо нарахування та сплати податку. Про наявність договору позички зазначає, що предметом цього договору є передача в оренду не будівлі та/або споруди нежитлової будівлі - теплиці, а дах цієї будівлі, а тому такий договір не створює передумов для нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Також вважає, що оспорювані ППР є протиправними та підлягають скасуванню з огляду на порушення контролюючим органом вимог п.102.1 ст.102, п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 цього Кодексу, оскільки жодної перевірки відповідачем не призначалось та не проводилось, а сума податкових зобов`язань визначена не зрозуміло з якої інформації.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.01.2024 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправними та скасовано ППР №0597217/18-2407-1915-UA0079091 за 2018 рік в частині суми 818746,34 грн, №0597217/19-2407-1915- НОМЕР_1 за 2019 рік в частині суми 1419013,74 грн, №0-1915-UA0079091 за 2020 рік в частині суми 1461989,51 грн, №0-1915-UA0079091 за 2021 рік в частині суми 2048391,00 грн, №0-1915-UA0079091 за 2022 рік в частині суми 2222015,25 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ФОП ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не надано належної оцінки представленій податковим органом позиції та доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_3 , який підтримав апеляційну скаргу, представника позивачки ОСОБА_2 , який заперечив проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 26.03.1999 зареєстрована як ФОП (дата проведення державної реєстрації: 26.03.1999, номер запису: 2 002060).

Основним видом економічної діяльності позивачки є: 01.19 Вирощування інших однорідних і дворічних культур (основний), додатковими видами є: 01.30 Відтворення рослин, 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля, 47.76 Роздрібна торгівля квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них у спеціалізованих магазинах, 47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 49.41 Вантажний автомобільний транспорт, 81.30 Надання ландшафтних послуг.

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.09.2009 на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля, теплиці з допоміжними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 24 399,90 кв.м, (описова частина: теплиці з прибудовою, А, 15099,0 кв.м; склад - ангар, Б, 542,9 кв.м; огорожа, 1-6; відмостка, I, II; складське приміщення з навісом, теплицями з влаштуванням паливної та з підвалом, мансандрою, В, 7428,4 кв.м; піднавіс, Г, 88,4 кв.м; піднавіс, Д, 421,6 кв.м; котельня, Е, 162,7 кв.м; котельня, Ж, 227,3 кв.м; піднавіс, 3, 226,0 кв.м; піднавіс, И, 203,6 кв.м, водонапірна вежа, К; свердловина, Л), що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.09.2009 та копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.06.2023 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 252). Зазначена інформація також підтверджується технічним паспортом на теплиці з допоміжними будівлями і спорудами, виготовленого станом на 16.01.2007, власником яких є ОСОБА_1 (том 1 а.с.85-89)

06.06.2023 ГУ ДПС сформувало п`ять ППР, якими визначено ОСОБА_1 суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, а саме : №0597217/18-2407-1915-UA0079091 за 2018 рік на суму 832707,59 грн, №0597217/19-2407-1915-UA0079091 за 2019 рік на суму 1527311,74 грн, №0-1915-UA0079091 за 2020 рік на суму 1584560,01 грн (оскаржується ППР частково в сумі 1461989,51 грн), №0-1915-UA0079091 за 2021 рік в сумі 2195991,00 грн (оскаржується ППР частково в сумі 2048391,00 грн), №0-1915-UA0079091 за 2022 рік в сумі 2378990,25 грн (оскаржується ППР частково в сумі 2222015,25 грн).

За результатами адміністративного оскарження рішенням ДПС України №24251/6/99-00-06-01-03-06 від 23.08.2023 скаргу адвоката Лева Р.В. в інтересах ОСОБА_1 від 28.06.2023 залишено без задоволення, а ППР без змін.

Вважаючи ППР від 06.06.2023 про визначення податку за 2018-2019 роки в цілому та про визначення податку за 2020-2022 роки в частині протиправними, звернулася до суду з даним позовом з вимогою про їх скасування.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні їй на праві власності нежитлові приміщення використовуються нею у сільськогосподарській діяльності, а відтак не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в контексті п.п.ж п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України в тій частині площ, які не передані в оренду. Щодо передачі частини нерухомого майна в оренду, суд вказав, що у разі, якщо сільськогосподарський товаровиробник (юридична та фізична особа) здійснює операції з надання в оренду, лізинг, позичку частини будівлі, споруди, яка перебуває у його у власності та належить до класу Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства (код 1271) Класифікатора, такий сільськогосподарський товаровиробник обчислює податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, по зазначених у відповідних договорах оренди, лізингу, позики частинах будівель, споруд. Відтак наведені у розрахунках суми податкових зобов`язань за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018-2022 роки по частині будівель, споруд, переданих в оренду, підлягають до сплати, а оспорювані ППР в частині таких сум грошових зобов`язань суд вважав правомірними. При цьому, суд врахував, що у 2018 році підставою для звільнення від сплати податку були умови, які не пов`язувалися з передачею будівель і споруд в оренду. Щодо передачі в позичку даху частини приміщень тепличного господарства, суд вказав, що предметом договору позички не є будівлі та/або споруди нежитлової будівлі - теплиці, а є дах таких будівель (споруд), а тому враховуючи умови надання пільги зазначені вище (пільга надається саме на будівлю, не передану в оренду), суд дійшов висновку, що наявний договір позички не створює передумов для нарахування позивачці податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, на площі приміщень, дах яких переданий у позичку. Стосовно застосування строку позовної давності, суд врахував, що в контексті положень п.522 підрозділу 10 Інші перехідні положення ПК України, відповідач мав повноваження для прийняття оспорюваних ППР з огляду на зупинення з березня 2020 року строків, передбачених ст.102 цього Кодексу, на які вказує представник позивачки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції відмови у задоволення позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються ПК України.

Відповідно до ст.8 ПК України, в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені вказаним Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених вказаним Кодексом. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених вказаним Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до п.10.1 ст.10 ПК України, до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок.

Згідно ст.265 ПК України, податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно ст.30 ПК України, податкова пільга - це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Підпунктом ж 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Згідно п.п.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України, сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Визначення сільськогосподарський товаровиробник, яке міститься у підпункті 14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу Спрощена система оподаткування, облік та звітність, тоді як в цьому випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ Податок на майно).

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України, у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Так, поняття сільськогосподарський товаровиробник також міститься у статті 1 Закону України Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років №2238-IІI від 18.01.2001 (далі - Закон №2238), під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття виробники сільськогосподарської продукції.

Крім того, до виробників сільськогосподарської продукції відносять юридичних осіб, фізичних осіб (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності (далі - КВЕД), мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин (ст. 1 Закону України Про сільськогосподарський перепис №575-VI від 23.09.2008).

Поняття сільськогосподарський товаровиробник, що міститься у Законі №575-VI та у ПК України, не суперечить один одному, оскільки визначення, закріплене законодавцем у пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України, має чітко обмежену сферу застосування та, як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень п.5.3 ст.5 ПК України.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом №507 від 17.08.2000 було затверджено та введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства, що включає підкласи : 1271.1 Будівлі для тваринництва, 1271.2 Будівлі для птахівництва, 1271.3 Будівлі для зберігання зерна, 1271.4 Будівлі силосні та сінажні, 1271.5 Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства; 1271.6 Будівлі тепличного господарства, 1271.7 Будівлі рибного господарства, 1271.8 Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва, 1271.9 Будівлі сільськогосподарського призначення інші.

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 127) Будівлі нежитлові належить клас (код 1271) Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства, який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо.

З приведеного вбачається, що для цілей застосування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, звільняються від оподаткування цим податком споруди, які використовуються сільськогосподарським товаровиробником (особою, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією) безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, незалежно від того, власником таких споруд є фізична чи юридична особа.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01.02.2023 по справі №2240/3410/18.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивачці на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлова будівля - теплиці з допоміжними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 24 399,90 кв.м., що відноситься до нежитлових будівель, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

При цьому, віднесення належних позивачці на праві власності будівель до Будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства (код 1271) підтверджуються копією виписки з рішення В. Березовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області №122 від 28.12.2000, яким ОСОБА_1 було передано земельну ділянку площею 4,0 га для ведення тепличного господарства; копією договору оренди земельної ділянки від 25.06.2001 та копією договору про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 16.09.2016, якими підтверджується передача ОСОБА_1 земельної ділянки з цільовим призначенням - для іншого сільськогосподарського призначення; копією висновку ТзОВ Технічна інвентаризація об`єктів нерухомості №26/05-23 від 26.05.2023, яким встановлено, що об`єкт нерухомого майна, який належить позивачці, відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 можна віднести до будівель тепличного господарства, код ДКБС 1271.6.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нежитлова будівля теплиці з допоміжними будівлями та спорудами, яка належить позивачці на праві приватної власності, відноситься до будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесених до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.

Колегія суддів зазначає, що позивачка, як фізична особа наділена статусом сільськогосподарського товаровиробника у розумінні наведених вище норм права та використовує належні їй на праві власності нежитлові будівлі як об`єкт сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб, а тому такі будівлі, в силу норм п.п.ж п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно.

Водночас, колегія суддів звертає увагу що відповідач в межах спірних правовідносин не довів, що будівлі нерухомості, які належать позивачці на праві власності, не є будівлями сільськогосподарського призначення. Здійснюючи донарахування податку контролюючий орган не довів чим саме він керувався при визначенні позивачці розміру податкового зобов`язання, який документ щодо класифікації будівель і споруд використав, чому на стадії податкового адміністрування (контролю) не отримав інформацію щодо класифікації будівель від компетентної установи, що вказує на не дотримання відповідачем як суб`єктом владних повноважень вимог ч.2 ст.2 КАС України при прийнятті рішень.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 09.05.2023 по справі №380/10802/22.

Щодо наявності у позивачки як фізичної особи статусу сільськогосподарського товаровиробника, судом першої інстанції вірно враховано, що за змістом підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

На підтвердження наявності податкової пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки позивачкою надано до суду відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до яких вона зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, основним видом діяльності є 01.19 Вирощування інших однорідних і дворічних культур, серед інших видів діяльності: 01.30 Відтворення рослин, 47.76 Роздрібна торгівля квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них у спеціалізованих магазинах.

При цьому, на підтвердження статусу товаровиробника позивачкою надано податкові декларації про майновий стан і доходи за період з 2018 по 2022 роки з відомостями про отримані доходи від провадження господарської діяльності, зокрема вирощування однорічних і дворічних культур, узагальнюючу довідку №2 від 01.09.2023 щодо вирощення, переробки та реалізації квіткової продукції впродовж 2018 - 2022 років, а також за цей період акти на списання товарно-матеріальних цінностей, актів на оприбуткування квітів, видаткових накладних виданих ФОП ОСОБА_1 , договорів купівлі-продажу квіткової продукції тощо (том 1 а.с.102-221).

Більше того, як вірно встановлено судом першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 здійснює вирощування, переробку та подальший продаж квіткової продукції, тобто є товаровиробником сільськогосподарської продукції.

Вищенаведені докази на переконання колегії суддів підтверджують здійснення позивачкою сільськогосподарського товаровиробництва у 2018-2022 роках.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні їй на праві власності нежитлові приміщення використовуються нею у сільськогосподарській діяльності та не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу підпункту ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України в тій частині площ, які не передані в оренду.

Щодо передачі в позичку даху частини приміщень тепличного господарства, колегія суддів зазначає наступне.

Як видно з матеріалів справи, 16.02.2018 між позивачкою (позичкодавець) та ФОП ОСОБА_4 (користувач) було укладено договір позички, що посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Демкович Ю.Л. за реєстровим №341. Відповідно до пункту 1 договору позички на умовах, передбачених цим договором, позичкодавець безоплатно передає, а користувач приймає для користування: дах площею 542,9 кв.м, складу-ангару, що зазначений в плані під літерою «Б»; частина даху площею 1072,0 кв.м складського приміщення з навісом, теплицями з влаштуванням та з підвалом, мансардою, що зазначена в плані під літерою «В»; дах площею 88,4 кв.м піднавісу, що зазначений в плані під літ. «Г»; дах площею 421,6 кв.м піднавісу, що зазначений в плані під літерою «Д»; дах площею 162,7 кв.м котельні, що зазначена в плані під літерою «Е»; дах площею 226,0 кв.м піднавісу, що зазначений в плані під літерою «З»; дах площею 203,6 кв.м піднавісу, що зазначений в плані під літерою «И», які є складовими частинами нежитлової будівлі, теплиці з допоміжними будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №336802826 від 23.06.2023, в Реєстрі зареєстровано 16.02.2018 речове право, а саме договір позички від 16.02.2018, строком дії 50 років (номер запису: 24936643).

Всього у позичку (у безоплатне користування) ОСОБА_1 передала дах нежитлових приміщень площею 2 944,5 кв.м, у тому числі для розміщення сонячних панелей.

За змістом п.п.ж п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, не є об`єктом оподаткування саме будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, які не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

З приводу вказаного, суд першої інстанції слушно зауважив, що надаючи пільгу по податку на нерухоме майно, законодавець визначив умовою для її застосування не передачу в оренди, позичку, лізинг будівлі в цілому.

Колегія суддів зазначає, що позивачка безпосередньо використовує у своїй діяльності приміщення теплиць (здійснює як сільськогосподарський товаровиробник вирощення квітів), тобто має пільгу по сплаті податку, але одночасно на дахах частини теплиць розміщені сонячні панелі ФОП ОСОБА_4 , який отримав їх (дахи будівель) у безоплатне користування у позичку.

Відповідно до пункту 3.13. ДБН В.2.6-220:2017 Покриття будівель і споруд, горищне покриття (дах) - об`ємна верхня огороджувальна конструкція будинку (споруди) із замкнутим повітряним простором.

Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом договору позички не є будівлі та/або споруди нежитлової будівлі - теплиці, а є лише дах таких будівель (споруд), а тому враховуючи умови надання пільги зазначені вище (пільга надається саме на будівлю, не передану в оренду), суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наявний договір позички не створює передумов для нарахування позивачці податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, на площі приміщень, дах яких переданий у позичку.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року по справі №500/6132/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках, передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 20.06.24