Справа № 160/6746/24
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2024 рокуСправа №160/6746/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в письмовому провадженні у м. Дніпрі адміністративну справу № 160/6746/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2024 року адміністративний позов було залишено без руху, оскільки позовна заява була подана без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 160/6746/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Цією ухвалою зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надати суду належним чином завірену копію пенсійної справи ОСОБА_1 .
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд встановив та зазначає наступне.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20.10.2023 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
У рішенні зазначено, що вік заявника 63 роки 1 день, страховий стаж враховано за даними військового квитка, реєстру та складає 8 років 5 місяців 16 днів (зараховано по 17.01.2015). До страхового стажу не зараховано період навчання з 11.12.1978 по 17.08.1979 у СПТУ №1, за довідкою від 15.12.2020 №604, наданою Професійно-технічним училищем №71, оскільки відсутня інформація про перейменування або правонаступність (потребує уточнення довідкою), період роботи з 01.01.1978 по 31.12.2000 в колгоспі імені Карла Маркса, КСП «Південне» Криничанського району Дніпропетровської області за даними трудової книжки колгоспника від 09.02.1978 №22, виданої на прізвище « ОСОБА_1 » (мовою оригіналу), 1960 року народження, оскільки прізвище не відповідає паспортним даним заявника та за даними архівної довідки про відпрацьовані вихододні від 10.12.2020 №569-С, оскільки в підставі видачі зазначено неповні дані по батькові « ОСОБА_1 так у документі». Інформація, що з таким прізвищем, ім?ям та по батькові інші люди на даному підприємстві не працювали, відсутня (потребує проведення зустрічної перевірки).
Позивач, вважаючи протиправним рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком, звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
Частиною 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637).
Відповідно до пунктів 1-2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших-документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Згідно пункту 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
Згідно пункту 20 вказаної постанови, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами необхідне лише у випадку її відсутності або відсутності в ній необхідних записів.
Суд також зазначає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи «Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників», затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року № 310, які чинні на час розгляду справи (далі - Положення) та підлягають застосуванню на підставі постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року N 1545-XII, як такі, що не суперечать Конституції та законом України.
Відповідно до пунктів 1, 2 Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Положень).
Згідно з пунктом 6 Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до вимог пункту 13 Положень відповідальність за організацію робіт по веденню, обліку, зберіганню та видачі трудових книжок покладається на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність у відповідності до статуту та правилами трудового розпорядку колгоспу, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки, зокрема і трудової книжки колгоспника може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 06.02.2018 по справі № 677/277/17, від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, від 26.06.2019 у справі №607/4243/17.
Згідно відомостей, які містяться в трудовій книжці колгоспника №22 від 09.02.1978 року наявна інформація щодо виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві за спірні роки:
- у 1978 році (з 17.01.1978 року) - 160 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 284 днів;
- у 1979 році (з 26.02.1979 року) - 320 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 284 днів;
- у 1980 році (з 28.04.1980 року) - 222 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 287 днів;
- у 1982 році (з 20.11.1981 року) «-» днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік «-» днів;
- у 1983 році (з 27.01.1983 року) - 208 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 208 днів;
- у 1984 році (з 03.03.1984 року) - 3 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1985 році (з 28.03.1985 року) - 179 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1986 році (з 11.02.1986 року) - 239 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1987 році - 289 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1988 році - 290 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1989 році - 291 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1990 році - 274 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1991 році - 308 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1992 році - 291 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1993 році - 382 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1994 році - 226 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1995 році - 170 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1996 році - 321 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1997 році - 293 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- запис від 13.02.93 року - колгосп ОСОБА_2 перейменовано в КСП «Південне», наказ №1 від 13.02.93 року;
- у 1998 році - 258 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 1999 році - 304 днів, при встановленому мінімумі трудоднів за рік 290 днів;
- у 2000 році - 59 днів;
- звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП з 10 квітня 2000 року, рішення загальноколгоспних зборів №2 від 6.IV.2000 року.
Отже, позивач має відповідні записи у трудовій книжці колгоспника щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.
З урахуванням того, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, в якій на титульній сторінці є запис про вступ ОСОБА_1 до членів колгоспу у 1977 році та запис від 13.02.93 року про перейменовання колгоспу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в КСП «Південне», який засвідчено печаткою установи та підписом відповідальної особи, та інформація про виконання мінімуму трудової участі в громадському господарстві, доводи позивача щодо неналежного виконання обов`язків відповідачем щодо розгляду наданих документів при призначені пенсії та безпідставного не прийняття до уваги записів трудової книжки, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.
В даному випадку, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області зазначено, що до страхового стажу не зарахований період роботи з 01.01.1978 року по 31.12.2000 року в колгоспі імені Карла Маркса, КСП «Південне» Криничанського району Дніпропетровської області за даними трудової книжки колгоспника від 09.02.1978 №22, виданої на прізвище « ОСОБА_1 » (мовою оригіналу), 1960 року народження, оскільки прізвище не відповідає паспортним даним заявника та за даними архівної довідки про відпрацьовані вихододні від 10.12.2020 №569-С, оскільки в підставі видачі зазначено неповні дані по батькові « ОСОБА_1 так у документі». Інформація, що з таким прізвищем, ім?ям та по батькові інші люди на даному підприємстві не працювали, відсутня (потребує проведення зустрічної перевірки).
Суд вважає за необхідне зазначити, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи у довідці.
Невідповідність прізвища позивача у документах, наданих на підтвердження періоду роботи в колгоспі імені Карла Маркса, КСП «Південне» Криничанського району Дніпропетровської області, паспортним даним, що полягає у невірному зазначенні однієї букви, не може бути підставою для виключення таких періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та, у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Вказане відповідає сталій правовій позиції Верховного Суду щодо застосування норм права в аналогічних спірних правовідносинах, висловленій у постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17, від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, від 26.06.2019 року у справі №607/4243/17, яка враховується судом в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд наголошує, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок.
Проте, на переконання суду, основний документ, що підтверджує стаж роботи - трудова книжка, містить всі необхідні записи, які підтверджують спірні періоди роботи позивача. В свою чергу, уточнюючі довідки необхідні виключно якщо відсутня трудова книжка, або записи трудової книжки містять не всі записи або неточні записи, що у випадку позивача не встановлено.
Суд зазначає, що надана позивачем архівна довідка №569-С від 10.12.2020 року, яка видана КЗ «Криничанським районним трудовим архівом» на ім`я ОСОБА_1 , містить дані про відпрацьовані вихододні позивачем в колгоспі імені Карла Маркса, КСП «Південне» Криничанського району Дніпропетровської області та підтверджує роботу позивача у спірний період.
При цьому, періоди з 01.01.1999 року по 10.02.1999 року (1 місяць 10 днів), 01.03.1999 року по 31.12.1999 року (10 місяців), 01.03.2000 року по 17.03.2000 року (17 днів) були зараховані відповідачем 1 до страхового стажу, що підтверджується протоколом форми рс-право, наявним в матеріалах справи.
З протоколу форми рс-право вбачається, що позивачу не було враховано до страхового стажу періоди роботи з 17.01.1978 року по 14.11.1980 року, з 20.11.1982 року по 31.12.1998 року, з 11.02.1999 року по 28.02.1999 року, з 01.01.2000 року по 29.02.2000 року, з 18.03.2000 року по 10.04.2000 року під час яких позивач не змінював місце роботи.
В свою чергу, такі періоди підтверджуються записами трудової книжки позивача.
Також, довідкою №604 від 15.12.2020 року Департаменту освіти і науки Дніпропетровської облдержадміністрації підтверджено навчання позивача у період з 11.12.1978 року по 17.08.1979 року, та така довідка мала бути врахована відповідачем при розгляді документів та визначенні права на пенсію за віком позивача.
Окрім того, матеріали справи містять довідку №605 від 15.12.2020 року про перейменування училища, яка була надано позивачем разом з заявою про призначення пенсії.
Водночас, позовні вимоги позивача про зарахування до страхового стажу періодів роботи відповідно до трудової книжки колгоспника № 22 від 09.02.1978 року підлягають частковому задоволенні у частині періодів з 17.01.1978 року по 14.11.1980 року, з 20.11.1982 року по 31.12.1998 року, з 11.02.1999 року по 28.02.1999 року, з 01.01.2000 року по 29.02.2000 року, з 18.03.2000 року по 10.04.2000 року.
Щодо обраного способу захисту порушеного права.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Разом з цим, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вихід за межі позовних вимог можливий, але повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, на захист яких поданий позов.
При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями. Зокрема, частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача від 20.10.2023 року щодо призначення пенсії за віком з урахуванням зарахованих до страхового стажу періодів роботи.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Положеннями частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Водночас суд зауважує, що на користь позивача підлягає відшкодуванню вся сума судового збору, адже незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд визнав порушення законних прав позивача внаслідок протиправного рішення суб`єкта владних повноважень, і спір по суті вирішено на користь позивача.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1211,20 грн., що документально підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки від 12.03.2024 року №1АDO3042M.
Отже, судовий збір у розмірі 1211,20 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, оскільки саме цим суб`єктом владних повноважень порушено права позивача оскаржуваним рішенням.
Керуючись статтями 2, 242-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоди з 17.01.1978 року по 14.11.1980 року, з 20.11.1982 року по 31.12.1998 року, з 11.02.1999 року по 28.02.1999 року, з 01.01.2000 року по 29.02.2000 року, з 18.03.2000 року по 10.04.2000 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.10.2023 року про призначення пенсії за віком з урахуванням зарахованих до страхового стажу періодів з 17.01.1978 року по 14.11.1980 року, з 20.11.1982 року по 31.12.1998 року, з 11.02.1999 року по 28.02.1999 року, з 01.01.2000 року по 29.02.2000 року, з 18.03.2000 року по 10.04.2000 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська