Справа № 420/20521/23
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/20521/23

Перша інстанція: суддя Юхтенко Л.Р.,

повний текст судового рішення

складено 30.01.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив суд:

-Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 25 лютого 2023 року № 88, яким начальника логістики заступника командира батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено дисциплінарне стягнення «догана»

-Зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію завданої незаконним притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладенням дисциплінарного стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час спілкування, яке мало місце 24 лютого 2023 р. між командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 та позивачем, останній жодним чином не допускав порушення правил поведінки, що відповідно виключає наявність в його діях порушення військової дисципліни. Зазначена розмова полягала у доповіді начальника логістики - заступника командира батальйону майора ОСОБА_1 про дійсний стан матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 та доведення до свого безпосереднього начальника інформації про необхідність проведення суцільної інвентаризації наявних матеріальних цінностей. В свою чергу, зміст даної доповіді командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 з незрозумілих причин не влаштував, у зв`язку із чим останній підвищуючи подальший тон розмови запропонував позивачу проходити військову службу в іншій військовій частині. При цьому з огляду на відсутність під час вказаного спілкування будь-яких інших військовослужбовців жодною військово-посадовою особою військової частини НОМЕР_1 та/або вищого органу військового управління, ні в процесі відповідного службового розслідування, ні в рамках службової перевірки, ні в будь-якій іншій адміністративній процедурі позивачу не пропонувалось надати свої усні та/або письмові пояснення з приводу нібито порушення ним правил поведінки під час спілкування із командиром даної військової частини. У зв`язку із чим командир військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_2 без призначення та проведення як службового розслідування так і службової перевірки, виключно суб`єктивно оцінюючи зміст розмови із позивачем, з точки зору свого службового становища та життєвих принципів, без наявності будь-яких належних та допустимих доказів одноособово дійшов висновку про наявність в діях позивача складу дисциплінарного проступку.

Також, позивач вказував, що оскаржуваний наказ не містить жодних конкретних обставин, зокрема, в наказі не конкретизовано предмету даної розмови, що саме говорив позивач та які відповіді отримав від свого безпосереднього начальника, які саме конкретні зауваження були зроблені командиром військової частини Позивачу, не наведено доказів відсутності реагування останнім на дані зауваження. Крім того, оскаржуваний наказ також не містить жодних посилань на інші документи-докази, якими могли б бути встановлені/зафіксовані відповідні обставини. З оскаржуваного наказу не вбачається врахування командиром військової частини ступеня вини позивача, його попередньої поведінки, завдання збитків, тривалості військової служби, рівня знань, підстав застосування такого виду дисциплінарного стягнення як догани, та не обґрунтовано не можливість застосування іншого стягнення, зокрема, зауваження. Невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Додатково, у заяві про збільшення позовних вимог вказано, що позивач зазнав негативних емоцій, змістом яких є занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання, які полягали у тому, що позивач вимушений був продовжувати проходити військову службу за мобілізацією в умовах правового режиму воєнного стану в іншій військовій частині. А тому, з урахуванням наведених обставин справи, негативні емоції, викликані протиправними діями відповідача, досягли рівня страждання у розмінні змісту ст.. 23 ЦК України, а отже моральну шкоду було завдано. Представник позивача звертав увагу, що саме на суб`єкта владних повноважень покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумності, несправедливості) її розміру. На думку позивача, розмір моральної шкоди 10000 грн є співмірний з причиненим негативним наслідком.

Відповідач надав відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечував та зазначив про правомірність спірного наказу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, позивач виклавши фактично аналогічні доводи та обґрунтування тим, що були наведені ним у позові вказує на протиправність прийняття спірного наказу з огляду на те, що відповідачем не було проведено службове розслідування, яке безпосередньо і мало встановити наявність чи відсутність в діях позивача ознак дисциплінарного проступку, за яке позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, ступеню вини, тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

При цьому, апеляційний суд також звертає увагу, що позивачем до апеляційного суду було надано заяву про розгляд справи без участі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою про внесення відомостей до Єдиного демографічного реєстру (а.с.15-16)

Відповідно до посвідчення серії УБД від 159913 від 23.11.2015 року ОСОБА_1 є учасником бойових дій. (а.с.17)

На дату виникнення спірних правовідносин позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 12 від 12.01.2023 року майора ОСОБА_1 , якого наказом начальника Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сил територіальної оборони Збройних Сил України (по особовому складу) №4 від 02.01.2023 року призначено на посаду начальником логістики заступником командира батальйону військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що 12.01.2023 року справи та посаду прийняв, і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. (а.с.21)

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 88 від 25.02.2023 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на майора ОСОБА_1 » за порушення вимог ст.ст. 6,11,30,33,49,56 Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.. 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України начальника логістики-заступника командира батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді «догани». (а.с.18-20)

Із оскаржуваним наказом позивача було ознайомлено 27.02.2023 року, про що свідчить власноручний підпис позивача. (а.с.50)

Позивач не погодившись із вказаним наказом та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді «догани», звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний позивачем наказ, прийнятий на підставі, у спосіб, визначений вище приведеними нормами права та в межах покладених на відповідача повноважень. Також, суд першої інстанції виснував, що відповідач довів правомірність своїх дій, а позивачем не наведено доводи на спростування правомірності дій відповідача чи виникнення обґрунтованого сумніву у їх діях та не доведені обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.6 ст.43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Законом України №548-XIV від 24.03.1999 року затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут), який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

Відповідно до ст. 3 загальних положень Статуту військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Згідно ч.6 загальних положень Статуту внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань. Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Згідно ст. 11 Статуту визначені наступні загальні обов`язки військовослужбовців:

свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;

бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;

беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;

постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;

знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно;

дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;

поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини;

бути пильним, суворо зберігати державну таємницю;

вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання;

виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни;

додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок (ст. 13 Статуту).

Згідно ст. 16 Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Статтею 30 Статуту визначено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Статтею 49 Статуту передбачено, що військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Військовослужбовці повинні бути ввічливими у спілкуванні з іншими особами, виявляти особливу увагу до осіб похилого віку, жінок і дітей, поступатися їм місцем у громадському транспорті, сприяти захистові честі й гідності громадян, додержанню громадського порядку, а також подавати допомогу при нещасних випадках, виникненні пожежі чи стихійного лиха. (стаття 56 Статуту)

Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 року №551-XIV (далі Дисциплінарний статут), визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг. Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Згідно ст.ст. 1-2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:

додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;

бути пильним, зберігати державну таємницю;

додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;

виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;

поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;

не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" (ст. 5 Дисциплінарного статуту).

У разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Статтею 6 розділу 1 Дисциплінарного статуту передбачено право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Згідно з приписами абз.1 статті 45 розділу ІІІ Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Згідно ст. 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Відповідно до ст. 83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини (ч.84 Дисциплінарного статуту).

Згідно ст. 86 Дисциплінарного статуту під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

З матеріалів справи вбачається, що на думку позивача, накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді «догани» відбулось з порушенням норм Дисциплінарного статуту, оскільки було накладено без попереднього проведення службового розслідування, яке мало передувати накладенню дисциплінарного стягнення; позивачу не було надано можливість надати письмові пояснення; та окрім того, наказ не містить конкретних підстав некоректного спілкування позивача із командиром.

В противагу доводам позивача, відповідач посилається на ст. 84 Дисциплінарного статуту, яка регламентує, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування, але припису стосовно прямого обов`язку проведення службового розслідування в аналогічних ситуаціях закон не містить; службове розслідування не є обов`язковим, крім того, порушення було очевидним та командир попередив позивача, що за таку поведінку до нього буде застосовано дисциплінарне стягнення у зв`язку з порушенням уставних відносин.

В апеляційній скарзі позивач також наголошує на тому, що прийняття наказу відповідачем про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани відбулось з порушенням, зокрема без проведення службового розслідування.

Оцінюючи такі доводи, апеляційний суд звертає увагу, що вищевказана норма дійсно не містить зобов`язального характеру щодо призначення службових розслідувань у кожному випадку недотримання військовими положень Внутрішнього та Дисциплінарного статутів, зокрема вказана норма надає лише право призначати командиру службове розслідування в окремих випадках, враховуючи характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки та попередню поведінку військовослужбовця.

Наведеними вище нормативно-правовими актами не зазначено обов`язку командира щодо його проведення.

Тобто, якщо в діях підлеглого військовослужбовця командиром буде виявлено порушення військової дисципліни, зокрема, прояви неповаги та порушення правил поведінки у спілкуванні з командиром, останній зобов`язаний відреагувати на такі порушення шляхом застосування дисциплінарного стягнення.

Визначення виду дисциплінарного стягнення передбачених статтею 48 ДС ЗСУ, належить до компетенції командира.

Таким чином, у командира відсутній обов`язок проведення службового розслідування перед застосуванням до порушника дисциплінарного стягнення.

Колегія суддів звертає увагу, що службове розслідування може призначатися тільки при наявності вищенаведених підстав, закріплених у п. 1 розділу ІІ Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, з огляду на що суд не враховує твердження позивача щодо недотримання відповідачем законодавства при накладенні на нього дисциплінарного стягнення без попереднього проведення службового розслідування.

Як вбачається з матеріалів справи, витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 12 від 12.01.2023 року майора ОСОБА_1 було призначено на посаду начальником логістики заступником командира батальйону військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що 12.01.2023 року справи та посаду прийняв, і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин справи, що не заперечувались сторонами, 24.02.2023 року між командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 та начальником логістики заступником командира батальйону військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_1 відбулась розмова стосовно доповіді про дійсний стан матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 та доведення інформації про необхідність проведення суцільної інвентаризації наявних матеріалах цінностей.

Відповідно до інформації зазначеної в оскаржуваному наказі, з боку майора ОСОБА_1 було допущено порушення правил поведінки у спілкуванні з командиром військової частини, позивач поводив себе нестримано, нетактовно, спілкувався неввічливо, грубо без додержання правил військової дисципліни та проявів поваги до начальника, на зауваження з боку командира військової частини не реагував, що своєю чергою свідчить про порушення ним військової дисципліни.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що у відповідача враховуючи порушення позивачем правил військової дисципліни, до майора ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді "догани" обґрунтовано та правомірно.

Що стосується доводів скаржника про ненадання позивачем письмових пояснень, колегія суддів відхиляє такі з огляду на їх безпідставність, оскільки відповідно до наявної в матеріалах справи копії оскаржуваного наказу позивача було ознайомлено із наказом 27.02.2023 року, про що свідчить його власноручний підпис (а.с.50).

Будь-яких додаткових зазначень, щодо того, що позивач не погоджується із наказом позивачем не зазначено та не надано ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду доказів на підтвердження того, що позивач намагався надати відповідні пояснення чи рапорти стосовно незгоди із застосуванням до нього такого виду дисциплінарного стягнення.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що оскаржуваний позивачем наказ, прийнятий на підставі, у спосіб, визначений вище приведеними нормами права та в межах покладених на відповідача повноважень.

Доводи апелянта вищевикладених висновків суду першої інстанції не спростовують.

З приводу вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, то така вимога на переконання апеляційного суду також була обґрунтовано залишена судом першої інстанції без задоволення з огляду на те, що на обґрунтування моральної шкоди позивач саме вказував про те, що він зазнав негативних емоцій, змістом яких є занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання, які полягали у тому, що позивач вимушений був продовжувати проходити військову службу за мобілізацією в умовах правового режиму воєнного стану в іншій військовій частині.

Разом з цим, суд першої інстанції не знайшов підстав для визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2023 року № 88, з чим також погодився і апеляційний суд, та матеріали справи не містять доказів настання втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Отже, в указаній частині висновок суду першої інстанції також є правильним.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів в контексті надання оцінки доводам апеляційних скарг враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Підстави для задоволення апеляційної скарги позивача у справі та скасування судового рішення - відсутні.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року у справі № 420/20521/23 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді Ю.В. Осіпов О.О. Димерлій