Справа № 320/46108/23
Суддя: Жукова Є.О.
Дата ухвалення: 2024-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року м. Київ № 320/46108/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованої території України

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

10 липня 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованої території України (далі відповідач/Мінреінтеграції), в якому просить суд:

визнати протиправною відмову Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України надати ОСОБА_1 рішення (витяг з рішення) Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України від 18.04.2023 про не підтвердження факту позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

зобов`язати Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України надати ОСОБА_1 рішення (витяг з рішення) Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України від 18.04.2023 про не підтвердження факту позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 05.05.2023 на електронну пошту позивача від Міністерства надійшов лист від 05.05.2023 за вих.№22/Н-2420-8.3-4930, яким повідомлено, що Комісією з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (далі - Комісія) за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України прийнято рішення від 18.04.2023 про непідтвердження факту позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, у зв`язку з тим, що рішення не набрало достатньої кількості голосів.

10 травня 2023 року позивач звернувся до Міністерства із заявою про надання зазначеного вище рішення Комісії від 18.04.2023 стосовно ОСОБА_1 16.06.2023 на електронну пошту позивача від Міністерства надійшов лист від 16.06.2023 за вих. №22/н-8979-6.3-6646, яким позивачу відмовлено у наданні запитуваного рішення, у зв`язку із тим, що протоколам засідань Комісії присвоюється гриф «для службового користування», що регулюється частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Вважає відмову Міністерства надати ОСОБА_1 рішення Комісії від 18.04.2023 стосовно ОСОБА_1 про відмову у задоволенні його заяви від 06.02.2023 про встановлення факту позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України протиправною. Просить суд задовольнити позов.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2023 позовна заява розподілена судді Жуковій Є.О.

15 грудня 2023 року зазначену позовну заяву фактично передано судді Жуковій Є.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.12.2023 відкрито провадження в адміністративній справі відкрито провадження у справі №320/46108/23, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов та витребуваних документів.

Відповідно до довідок про доставку електронного листа, документ в електронному вигляді «Ухвала про відкриття спрощеного провадження» від 26.12.2023 у справі №320/46108/23 доставлено до електронного кабінету ОСОБА_1 та Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованої території України 02.01.2024.

17 січня 2024 року через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Київського окружного адміністративного суду від Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованої території України надійшов відзив на позов.

Відповідач в своєму відзиві зазначає, що 15.02.2023 ОСОБА_1 подано до Мінреінтеграції заяву про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України. Листом від 15.03.2023 № 22/Н-2420-8.2-2678 поінформовано заявника, що його звернення розглядається Комісією з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України. Після прийняття Комісією рішення по суті за результатом розгляду поданої ним заяви, його буде поінформовано додатково. Листом від 05.05.2023 № 22/Н-2420-8.3-4930 ОСОБА_1 повідомлено про результати розгляду його заяви Комісією з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

06.05.2024 до Мінреінгтеграції надійшла заява ОСОБА_1 про надсилання йому засвідченої копії рішення Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України від 18.04.2023.

Листом від 16.06.2023 № 22/Н-2420-6.3-6646 повідомлено ОСОБА_1 , що протоколам засідань Комісії присвоюється гриф «для службового користування». Обмеження доступу до інформації, якій присвоєно гриф «для службового користування», регулюється частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Крім того, зазначено, що у разі виникнення додаткових питань, прохання звертатися до Департаменту захисту прав громадян, постраждалих внаслідок збройної агресії Мінреінтеграції за телефоном , для листування в месенджерах (WhatsАрр, Тelegram, Vibеr) НОМЕР_1 .

Рішення Комісії оформляється протоколом, який підписується головою, заступником голови, секретарем та всіма членами Комісії, які брали участь у засіданні. В рішенні (протоколі) Комісії від 18.04.2023 міститься інформація та персональні дані не тільки ОСОБА_1 , а й багатьох інших осіб, про що було поінформовано заявника. Однак, при цьому, Мінреінтеграції повідомило про контактні дані за якими він може звернутися з додаткових питань.

Зокрема, ОСОБА_1 мав можливість та всі правові підстави звернутися із заявою про надання йому витягу з рішення (протоколу) виключно щодо нього, а також прийти і фізично ознайомитися з цим рішенням (протоколом) Комісії, тобто мав альтернативне право вибору обрати той чи інший спосіб ознайомлення з рішенням (протоколом) виключно стосовно себе, а не вимагати повне, засвідчене в установленому законодавством порядку рішення (протокол) Комісії від 18.04.2023, де відображена конфіденційна, особиста інформація та інша інформація з обмеженим доступом, що стосується інших осіб, розголошення якої без їх згоди, є неприпустимим та може нести в собі небезпеку для них в умовах воєнного стану.

Але, всупереч цьому, ОСОБА_1 навіть не намагався скористатися таким правом, а передчасно звернувся до суду з безпідставною позовною заявою. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

24 січня 2024 року через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Київського окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив.

Так, позивач у своїй відповіді на відзив зазначає, що у відповідях на заяви позивача відповідачем не повідомлялось про можливість отримання витягу з рішення Комісії, що стосується позивача. Позивач не повинен сам додумувати, яким чином йому запитувати документ, що його стосується. Вважає, що орган влади мав виконати вимоги закону та направити запитуваний документ заявникові.

Законодавство не зобов`язує заявника особисто ознайомлюватись із прийнятим стосовного нього рішенням, а навпаки зобов`язує орган, який розглядав заяву, надати заявникові рішення, яке прийняте по суті його заяви. Крім того, особисте ознайомлення із рішенням дає можливість заявникові ознайомитись із персональними даними третіх осіб, які фігурують в такому рішенні.

Чинне законодавство України дозволяє взаємодіяти з органами влади та місцевого самоврядування через електронну пошту, а тому позивачеві немає необхідності спеціально їхати з м. Миколаєва до м. Києва, витрачати час та кошти, щоб ознайомитись із запитуваним рішенням.

Вважає, що заявником вжито всіх необхідних заходів щодо отримання запитуваного рішення.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову.

Фактично відповідачем прийнято рішення про обмеження позивачеві доступу до інформації, яка його стосується, при розгляді відповідної заяви без відповідного процесуального документа у вигляді постанови, що позбавляє можливості відповідача посилатись на законність такого обмеження. Просить суд задовольнити позов.

24 січня 2024 року через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Київського окружного адміністративного суду від Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованої території України надійшли заперечення.

Відповідач в своїх запереченнях зазначає, що посилання на частину четверту статті 15 Закону України «Про звернення громадян» в частині рішення про відмову в задоволенні вимог громадян, яка доводиться до відома громадян, є некоректним, оскільки рішення про відмову в задоволенні вимог позивача Мінреінтеграції не приймалося, а також при зверненні до Мінреінтеграції позивач не аргументував свої вимоги цим Законом, оскільки відповідно до преамбули Закону України «Про звернення громадян» цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України, наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

З урахуванням норм цього Закону, слід дійти до висновку, що він не регулює правовідносини між сторонами та не може застосуватися до правовідносин, що виникли між сторонами у цій справі.

Що стосується твердження та припущень представника позивача, що Мінреінтгерації прийнято рішення про відмову у наданні рішення, то це не відповідає дійсності та відсутні докази, які підтверджують такі тлумачення.

Мінреінтеграції своїм листом від 16.06.2023 № 22/Н-8979-6.3-6646 лише повідомило позивача, що протоколам засідань Комісії присвоюється гриф «для службового користування». Обмеження доступу до інформації, якій присвоєно гриф «для службового користування», регулюється частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Крім того, зазначено, що у разі виникнення додаткових питань, прохання звертатися до Департаменту захисту прав громадян, постраждалих внаслідок збройної агресії Мінреінтеграції за телефоном , для листування в месенджерах (WhatsАрр, Тelegram, Vibеr) НОМЕР_1 .

При цьому, в даному повідомленні відсутня будь-яка відмова Мінреінтеграції, як це витлумачено зі сторони позивача.

Також, не заслуговують на увагу доводи представника позивача, що Мінреінтеграції не повідомлялося про можливість отримання витягу з рішення Комісії, оскільки в листі від 16.06.2023 № 22/Н-8979-6.3-6646 інформувалося, що у разі виникнення додаткових питань, прохання звертатися до Департаменту захисту прав громадян, постраждалих внаслідок збройної агресії Мінреінтеграції за телефоном , для листування в месенджерах (WhatsАрр, Тelegram, Vibеr) НОМЕР_1 , куди позивач має можливість звернутися та отримати інформаційну допомогу чи відповідні роз`яснення.

З метою додержання розумного строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд визнав за можливе розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Комсомольським РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області.

09 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованої території України із заявою від 06.02.2023 про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України в порядку Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей».

05 травня 2023 року на електронну пошту позивача від Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованої території України надійшов лист від 05.05.2023 за вих. №22/Н-2420-8.3-4930, яким повідомлено, що Комісією за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України прийнято рішення від 18.04.2023 про непідтвердження факту позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, у зв`язку з тим, що рішення не набрало достатньої кількості голосів.

16 червня 2023 року на електронну пошту позивача від Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованої території України надійшов лист від 16.06.2023 за вих. №22/н-8979-6.3-6646, яким позивачу відмовлено у наданні запитуваного рішення, у зв`язку із тим, що протоколам засідань Комісії присвоюється гриф «для службового користування», що регулюється частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Вважає відмову Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованої території України надати ОСОБА_1 рішення Комісії від 18.04.2023 стосовно ОСОБА_1 про відмову у задоволенні його заяви від 06.02.2023 про встановлення факту позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України протиправною.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 №736 затверджено Типову інструкцію про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, якою визначено єдині вимоги до ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, зібрану під час провадження оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, діяльності у сфері оборони держави, та іншу службову інформацію, в органах державної влади, інших державних органах, органах влади Автономної Республіки Крим (далі - установи).

Відповідно до пункту 4 вищезазначеної Інструкції перелік відомостей складається установою відповідно до вимог частини другої статті 6 та статті 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації», затверджується керівником установи та оприлюднюється на її офіційному веб-сайті, а за відсутності такого веб-сайту - в інший прийнятний спосіб.

Пунктом 4-1 Інструкції визначено, що в умовах воєнного чи надзвичайного стану перелік відомостей складається з урахуванням тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, встановлених Указом Президента України про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні, затвердженим Верховною Радою України.

Частиною другою статті 64 Конституції України передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан.

Вищезазначеним Указом встановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Водночас, необхідно зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2022 № 1281 «Деякі питання виконання Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» затверджено, зокрема Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1 Положення Комісія з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (далі - Комісія) утворюється при Мінреінтеграції з метою виконання завдань, визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей».

Відповідно до вказаного вище Положення Комісія утворюється у складі голови, заступника голови, секретаря та інших членів Комісії.

До складу Комісії входять:

представник, визначений Президентом України;

по одному представнику Мінреінтеграції, МЗС, Мін`юсту, Міноборони, МВС, Мінсоцполітики, МОЗ, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Офісу Генерального прокурора, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим;

не більше п`яти представників від громадських об`єднань, у тому числі міжнародних, що провадять діяльність у сфері захисту прав людини та опікуються особами, позбавленими особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, документують факти та злочини збройної агресії проти України, провадять пошукову діяльність.

Персональний склад Комісії затверджується наказом Мінреінтеграції.

Голова Комісії:

1) здійснює керівництво діяльністю Комісії, несе персональну відповідальність за виконання покладених на неї завдань;

2) скликає засідання Комісії, визначає порядок денний та головує на них;

3) представляє Комісію у відносинах з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, з відповідними органами інших держав, міжнародними організаціями.

У разі відсутності голови Комісії його обов`язки тимчасово виконує заступник голови Комісії.

Організаційною формою роботи Комісії є засідання.

Засідання Комісії скликаються у разі потреби, але не рідше ніж один раз на квартал.

Комісія правоможна вирішувати питання, якщо на засіданні присутні не менш як дві третини її членів.

Рішення Комісії вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини присутніх на засіданні членів Комісії.

У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос головуючого на засіданні.

У разі відсутності достатньої кількості голосів під час голосування за прийняття рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України факт позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України вважається непідтвердженим.

Рішення Комісії оформляється протоколом, який підписується головою, заступником голови, секретарем та всіма членами Комісії, які брали участь у засіданні.

Відповідно до приписів частини десятої статті 4 Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» рішення Комісії про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України чи відмову у визнанні членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, може бути оскаржено в судовому порядку.

Аналогічне право на оскарження рішення Комісії передбачено пунктом 17 Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2022 р. № 1281.

З огляду на що суд погоджується із позивачем, що рішення Комісії про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України може бути предметом судового спору, а отже ненадання такого рішення, особі якої воно стосується, фактично позбавляє особу права доступу до правосуддя, оскілки процесуальне законодавство вимагає від позивача визначити підстави позову, відповідно без наявності такого рішення особа не може визначитись з тим чи правомірно їй було відмовлено.

Так, відповідач в своєму відзиві зазначає, що мав можливість та всі правові підстави звернутися із заявою про надання йому витягу з рішення (протоколу) виключно щодо нього, а також прийти і фізично ознайомитися з цим рішенням (протоколом) Комісії, тобто мав альтернативне право вибору обрати той чи інший спосіб ознайомлення з рішенням (протоколом) виключно стосовно себе, а не вимагати повне, засвідчене в установленому законодавством порядку рішення (протокол) Комісії від 18.04.2023, де відображена конфіденційна, особиста інформація та інша інформація з обмеженим доступом, що стосується інших осіб, розголошення якої без їх згоди, є неприпустимим та може нести в собі небезпеку для них в умовах воєнного стану.

Проте, отримавши від позивача заяву на отримання рішення від 18.04.2023 відповідач разом з листом від 16.06.2023 не надав позивачу витягу із вказаного рішення, що стосується ОСОБА_1 , а лише надав відповідь про те, що рішення Комісії присвоюється гриф «для службового користування».

Відповідно до норм частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача по суті виявленого відповідачем порушення позивачем вимог профільного законодавства - не надав. Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

За наслідком розгляду даного спору суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивач у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн та судовий збір у розмірі 1073,60грн.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з вимогами частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами пункту 2 частини третьої статті 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною шостою статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд у додатковій постанові від 12.09.2018 (справа №810/4749/15) зазначив, що з аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа №826/856/18) зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Крім того, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява №34884/97, пункт 30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012 (далі Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії: договору про надання правової допомоги №20-пд/2023 від 02.06.2023; додаток №1 до договору про надання правничої допомоги №20-пд/2023 від 02.06.2023; звіт №1 про надані послуги за договором №20-пд/2023 від 02.06.2023.

Судом також встановлено, що згідно звіту №1 про надані послуги за договором №20-пд/2023 від 02.06.2023 позивачу надано послуги: складення позову та заяви про розподіл витрат на правничу допомогу становить 10 000 грн.

У постанові Верховного Суду від 17.09.2019 по справі №810/3806/18 суд зазначає, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Згідно з пунктом 2 частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

З аналізу наведених правових норм, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові від 11.05.2018 по справі №814/698/16 (провадження №К/9901/11835/18).

Дослідивши надані позивачем документи, беручи до уваги предмет спору та, враховуючи наведені норми права, суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в цьому випадку, не є співмірним зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) та ціною позову.

Ураховуючи вищевикладене та проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт згідно звіту №1 про надані послуги за договором №20-пд/2023 від 02.06.2023, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн є пропорційним до предмету спору та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Таким чином, заява про відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, підлягає частковому задоволенню у загальній сумі 3 000 грн.

Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією від 06.07.2023.

Отже, в силу приписів статті 139 КАС України сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 грн підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України щодо відмови у наданні ОСОБА_1 витягу з рішення Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України від 18.04.2023 про непідтвердження факту позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

3. Зобов`язати Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України надати ОСОБА_1 витяг з рішення Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України від 18.04.2023 про не підтвердження факту позбавлення ОСОБА_1 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривень 60 копійок.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у сумі 3 000 (три тисячі) гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жукова Є.О.