Справа № 460/20439/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/20439/23 пров. № А/857/4317/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Гуляка В.В., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Борискіним С.А. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області (далі - Укртрансбезпека, відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову №023922 від 15.08.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000,00 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.01.2024 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій через порушення норм матеріального та процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що чинне законодавство чітко визначає підстави для відповідальності автомобільного перевізника, зокрема, у разі порушення законодавства про автомобільний транспорт. При цьому, на перевізника покладено обов`язок із забезпечення водія усіма необхідними документами, а на водія щодо пред`явлення таких документів для перевірки, а тому відсутність у водія під час перевезення вантажу передбачених законом документів становить склад господарського правопорушення, за яке до автомобільних перевізників застосовується адміністративно-господарський штраф. Вказує, що з актом перевірки водій ознайомився та підписав. Також, на момент виникнення спірних правовідносин, під час здійснення Укртрансбезпекою своїх повноважень, позивач не надав документів, які б підтверджували ту обставину, що він не є автомобільним перевізником. Отже, надані до позову матеріали відносно того, що автомобільним перевізником на момент перевірки була інша особа, не є юридично значимими документами для цілей визначення перевізника, оскільки такі документи були відсутні на місці події, а фактичні обставини, зафіксовані в акті, який є первинним носієм доказової інформації. Подання позивачем такого роду матеріалів жодним чином не спростовує та не змінює встановлених на місці події фактичних обставин, зафіксованих в акті проведення перевірки, не створює для цього акту наслідків юридично-дефектного документа та не нівелює зафіксованих в акті обставин. Звертає увагу на те, розгляд справи про накладення штрафу здійснювався за участі уповноваженого представника позивача, який не надав належних і достатніх пояснень та/або документів, які б спростовували виявлені порушення, а також підтверджували відсутність у позивача статусу автомобільного перевізника.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем (дата державної реєстрації 21.06.2004, дата запису 21.09.2004, номер запису 0000069), основним видом економічної діяльності якої є 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (основний).

Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 за №644 від 26.08.2023, з 11.03.2022 позивач перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 .

04.07.2023 посадовими особами Укртрансбезпеки, відповідно до щотижневого графіка проведення рейдових перевірок №45191/31/27-23 від 03.07.2023 (з 03.07.2023 по 09.07.2023) та направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) №013177 від 03.07.2023, з 03.07.2023 по 09.07.2023, на ділянці автомобільної дороги М-06 Київ-Чоп 529 км + 200 м був зупинений транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, державний номерний знак (далі д.н.з.) НОМЕР_2 , з причепом марки GLOWACZ, д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 (посвідчення водія серії НОМЕР_4 , видане 22.09.2021 ТСЦ 5641).

Вищевказані транспортний засіб та спеціалізований причіп-платформа належать на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвами серії НОМЕР_5 та серії НОМЕР_6 .

04.07.2023 за результатами перевірки, посадовою особою Укртрансбезпеки складено акт №АР013539 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, у якому зафіксовано, що під час проведення вказаного заходу контролю виявлено порушення позивачем вимог ст.34 Закону України Про автомобільний транспорт №2344-III від 05.04.2001 (далі - Закон №2344), Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, а саме : перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа; перевізник не забезпечив водія протоколом перевірки та адаптації тахографу; водій не надав інформації про режим роботи праці та відпочинку водія за 04.07.2023, у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена ст.60 цього Закону, а саме : абз.3 ч.1 - перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, перелік яких визначений статтями 39 і 48 цього Закону.

Водій ОСОБА_2 ознайомлений з вказаним актом під особистий підпис та заперечень щодо його змісту не висловив.

Відповідно до супровідного листа №20866/31/18-23 від 05.07.2023, Акт перевірки №АР013539 від 04.07.2023 разом з матеріалами, які слугували підставою для його складання, було скеровано для розгляду до відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області.

Згідно повідомлення про розгляд справи №54976/35/24-23 від 21.07.2023, позивача проінформовано про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт на 01.08.2023 та надіслано копію Акта перевірки №АР013539 від 04.07.2023.

На підставі заяви позивача від 01.08.2023, розгляд справи про порушення перенесено на 15.08.2023, про що ОСОБА_1 повідомлено відповідним рекомендованим поштовим листом №59142/35/24-23 від 04.08.2023.

Разом з тим, 15.08.2023 начальником відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Укртрансбезпеки, за результатами розгляду справи ФОП ОСОБА_1 про порушення законодавства про автомобільний транспорт, було складено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №023922, якою на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344, у зв`язку з перевезенням вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 цього Закону, на позивача накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн.

Вважаючи протиправною оспорювану постановою, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про її скасування.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344, застосовується до автомобільних перевізників, якими перевозиться вантаж, а не до власників транспортних засобів. Суд дійшов висновку, що у цій справі, право розпорядження належними позивачу (довіритель) на праві власності транспортними засобами було надано іншим фізичним особам (повірені), а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . При цьому, довіреність є чинною та не скасовувалась особою, яка її видала, а тому саме вищевказані повірені особи могли бути наділені статусом автомобільного перевізника в контексті положень Закону №2344 в межах спірних правовідносин, а не позивач.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Щодо суті виявленого порушення, суд апеляційної інстанції вважає за потрібне зазначити наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон №2344, відповідно до ч.11 ст.6 якого, державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.

Згідно ч.3 ст.6 Закону №2344, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту, забезпечує: формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №103 від 11.02.2015 (далі - Положення №103) визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, підготовку пропозицій щодо їх удосконалення, а також законодавства про судноплавство на суднах, у морських і річкових портах, територіальних та внутрішніх водах, на внутрішніх водних шляхах України, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу (п.8 Положення №103).

Згідно п.15 Порядку здійснення контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 (далі - Порядок №1567), під час проведення рейдової перевірки перевіряється наявність визначених статтями 39, 48 Закону №2344 документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Відповідно до ч.1 ст.48 Закону №2344, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

За змістом ч.2 ст.48 Закону №2344, документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є : для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Статтею 60 Закону №2344 регламентовано відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, яка полягає у застосуванні до автомобільних перевізників адміністративно-господарських штрафів, в тому числі, відповідно до абзацу третього частини першої цієї статті за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39, 48 цього Закону.

Правова конструкція приведеної вище норми вказує на те, що суб`єктом відповідальності за вказане правопорушення є саме автомобільний перевізник.

Таким чином, спірним питанням в межах даної справи є встановлення факту чи є позивач перевізником в контексті положень Закону №2344.

Згідно дефініції, наведеній у статті 1 Закону №2344, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

За змістом ст.33 Закону №2344, автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах.

На підтвердження обставини, що позивач не є автомобільним перевізником, до позовної заяви було долучено довіреність, видану 20.04.2021 ОСОБА_1 , якою уповноважено фізичних осіб ОСОБА_3 або ОСОБА_4 , кожен з яких вправі діяти самостійно, розпоряджатися (з правом продати, обміняти, здати в оренду за плату та на умовах на власний розсуд) належними йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , виданого територіальним сервісним центром 5642 від 21.07.2020, автомобілем марки (моделі) MERCEDES-BENZ 413CDI, 2005 року випуску, (…), реєстраційний номер НОМЕР_2 , та на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , виданого територіальним сервісним центром 5642 від 15.08.2020, причіпом-платформою марки (моделі) GLOWACZ G3 06H 2500V, 2020 року випуску, (…), реєстраційний номер НОМЕР_3 , з правом керувати автомобілем (експлуатувати причіп) на території та за межами України з метою доставки за місцем призначення в передбаченому порядку.

Вказаним особам надано право представляти інтереси позивача у відповідних органах та установах, яка видана строком на десять років та дійсна до 20.04.2031 з правом передоручення повноважень третім особам та виїзду за кордон (використання за межами України).

Водночас, колегія суддів зазначає, що на момент проведення рейдової перевірки у водія, який виконував перевезення з використанням належних позивачу на праві власності транспортних засобів, була відсутня товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж (легкові автомобілі).

Згідно п.11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

При встановленні посадовими особами органу державного контролю факту перевезення вантажів з недотриманням Закону №2344, джерелом інформації про суб`єкта відповідальності за таке порушення законодавства про автомобільний транспорт є насамперед відомості товарно-транспортної накладної, яка супроводжує вантаж, про автомобільного перевізника, оскільки перевізник може не співпадати з водієм, який керує транспортним засобом, чи власником (користувачем) транспортного засобу, зазначеним у реєстраційних документах.

Тому відомості товарно-транспортної накладної, зокрема про особу автомобільного перевізника, повинні бути обов`язково зафіксовані посадовими особами органу державного контролю у відповідних документах.

Колегія суддів наголошує, що надані водієм ОСОБА_2 при перевірці митні декларації??? на вищевказані автомобілі, не можуть вважатися товарно-транспортними документами в розумінні законодавства у сфері автомобільного транспорту, позаяк відповідно до п.20 ч.1 ст.4 Митного кодексу України, митна декларація - заява встановленої форми, в якій особою зазначено митну процедуру, що підлягає застосуванню до товарів, та передбачені законодавством відомості про товари, умови і способи їх переміщення через митний кордон України та щодо нарахування митних платежів, необхідних для застосування цієї процедури.

Колегія суддів звертає увагу, що інформація про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , як автомобільного перевізника, не зазначена у згаданих вище митних деклараціях, на підставі яких здійснювалось розмитнення вантажу.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження наявності укладеного між ОСОБА_1 та іншими особами (замовниками послуг) договору про перевезення вантажу транспортними засобами, якими позивач володіє на законних підставах.

Також, інформації про те, що саме ФОП ОСОБА_1 виступав автомобільним перевізником у спірних правовідносинах Акт перевірки №АР013539 від 04.07.2023 не містить.

Більше того, колегія суддів враховує, що з 11.03.2022 позивач перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджено довідкою в/ч НОМЕР_1 від 26.08.2023 за №644.

Колегія суддів зазначає, що за змістом акту перевірки, в такому не вказана достатня інформація про вантаж, не встановлено хто є його відправником та одержувачем, не відібрані пояснення водія про те, від кого та куди здійснюється перевезення. Висновок контролюючого органу про те, що автомобільним перевізником є ОСОБА_1 , ґрунтується на тому, що він є власником автомобіля.

Закон України Про дорожній рух дозволяє власнику автомобіля, або водію довіряти у встановленому порядку право користування і розпорядження приватним транспортним засобом іншій особі, яка має відповідне право керування. При цьому, факт передачі такого автомобіля в користування може бути підтверджено наявністю відповідного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та не вимагає від особи додатково оформляти будь-які інші документи.

З акту перевірки видно, що керування належним позивачу транспортним засобом здійснював водій ОСОБА_2 .

Водночас, доказів на підтвердження того, що вказаний водій перебуває у трудових відносинах із ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.

При цьому, товарно-транспортна накладна є документом, що призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а відповідачем не здобуті і не надані суду належні докази існування відповідних господарських правовідносин за участі позивача як суб`єкта господарювання - автоперевізника, а відтак, накладення відповідного штрафу є необґрунтованим.

Згідно ст.908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частинами 1-3 ст.909 ЦК України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Системний аналіз приведених вище норм дає підстави для висновку, що відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу передбачена саме за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений ст.ст.39, 48 Закону №2344, товарно-транспортна накладна обов`язково повинна бути наявна у водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, учасниками яких є три сторони - перевізник, вантажовідправник та вантажоодержувач, тобто відповідальність за наявність товарно - транспортної накладної під час перевезення вантажів на договірних умовах несуть саме перевізники, які надають послуги з перевезення вантажу.

При цьому, належність особі на праві власності автомобіля сама по собі не є підставою для притягнення її до відповідальності, як автоперевізника.

Суд першої інстанції слушно зауважив, що Законом №2344 передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач на зазначеному транспортному засобі надавав будь-кому послуги з перевезення вантажів на замовлення або здійснював таке перевезення як суб`єкт господарювання.

Посилання відповідача на положення п.6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №379 від 11.08.2010, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2011 за №123/18861, як на підтвердження того, що для транспортних засобів, які перебувають, зокрема, у користуванні у фізичних чи юридичних осіб, реєстраційним документом, наявність якого є обов`язковою згідно з вимогами ст.48 Закону №2344, є тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб, вірно не враховано судом першої інстанції, оскільки вказана норма не містять імперативної вказівки на обов`язок отримання власником транспортного засобу або його належним користувачем тимчасового реєстраційного талона. Крім того, видача означеного реєстраційного документа здійснюється виключно за письмовим зверненням таких осіб.

Крім того, відсутність тимчасового реєстраційного талона на транспортний засіб не вказано відповідачем як підставу порушення, встановленого посадовою особою Укртрансбезпеки в Акті перевірки №АР013539 від 04.07.2023.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваної постанови та наявності підстав для її скасування.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 січня 2024 року по справі №460/20439/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді В. В. Гуляк
С. М. Шевчук