Справа № 200/11142/19-а
Суддя: Ушенко С.В.
Дата ухвалення: 2024-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про відмову в ухваленні додаткового рішення

20 червня 2024 року Справа №200/11142/19-а

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Ушенка С.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" в особі відокремленого підрозділу Селидівське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Донецького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» в особі відокремленого підрозділу Селидівське виробниче управління водопровідно-каналізаційного до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 № Ю-2997-25 в частині зобов`язання сплатити борг у сумі 2157673,64 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року вказаний адміністративний позов задоволено у повному обсязі. Визнано протиправною та скасувано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 № Ю-2997-25 в частині суми боргу 2157673,64 грн.

Рішення набрало законної сили 07.02.2020.

На виконання вказаного рішення 29.04.2020 Донецьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист, строк пред`явлення якого до виконання встановлений до 08 лютого 2023 року.

05.06.2024 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у даній справі, а саме щодо зобов`язання Головного управління ДПС у Донецькій області здійснити корегування даних інтегрованої картки платника податків Селидівського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства КП «Компанія «Вода Донбасу» шляхом зменшення розміру боргу на суму 2157673,64 грн., тобто на суму скасованої у судовому порядку частини боргу, та прийняття нового податкового повідомлення-рішення.

Заява обґрунтована тим, що, у зв`язку з невиконанням податковим органом судового рішення, КП «Компанія «Вода Донбасу», з посиланням на п. 6 розділу II Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, направлено листа до Головного управління ДПС у Донецькій області від 03.04.2024 № 27.07-352 щодо виконання рішення суду про скасування податкового повідомлення-рішення в частині штрафів та пені, за результатом розгляду якого Головним управлінням ДПС у Донецькій області надано відповідь від 03 травня 2024 року № 6036/6/05-99-13-07, зі змісту якої вбачається, що невиконання судового рішення пов`язано з відсутністю у його резолютивній частині покладення на податковий орган дій зобов`язального характеру щодо здійснення корегування даних інтегрованої картки платника податків шляхом зменшення розміру боргу на суму скасованої частини боргу, а також щодо прийняття нового податкового повідомлення-рішення зі зменшеною сумою грошового зобов`язання.

Враховуючи зміст вказаної відповіді, позивач просить ухвалити додаткове рішення у справі для визначення способу виконання судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1 і 3 ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

З огляду на запровадження на території України воєнного стану, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи, судовий розгляд означеного у заяві питання здійснюється у письмовому провадженні.

Перевіряючи доводи про наявність підстав для ухвалення додаткового судового рішення, необхідно виходити з такого.

У статті 9 КАС України закріплені принципи змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Так, відповідно до частин першої, четвертої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (пункт 1 частини другої статті 72 КАС України).

У силу вимог статей 73-76 КАС України докази мають бути належними (містити інформацію щодо предмета доказування), допустимими (одержаними з дотриманням порядку, встановленого законом), достовірними (на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи), достатніми (які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування).

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, виходячи з принципів змагальності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, суд визначає, які обставини входять до предмета доказування, які докази подані або мають бути подані тим чи іншим учасником справи, вживає заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, в тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, та надає оцінку зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності і достатності.

Водночас принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог.

Вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Окрім того, зазначений принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Верховний Суду неодноразово наголошував на тому, що суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, зокрема у постановах від 29 травня 2019 року у справі №2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17, від 30 жовтня 2019 року у справі №390/131/18, від 1 квітня 2020 року у справі №686/24003/18 тощо.

Вихід суду за межі позовних вимог можливий у тому разі, якщо позивач, вказавши у заяві одну конкретну вимогу, не зазначив іншу, яка має послідовний зв`язок із попередньою та випливає із фактичної спірної ситуації, викладеної у позовній заяві. Наприклад, позивач просить визнати протиправними дії, бездіяльність суб`єкта владних повноважень, однак не просить суд зобов`язати його вчинити певні дії чи прийняти рішення; просить визнати протиправним акт індивідуальної дії, однак не просить суд про його скасування тощо.

Отже, суд вправі за своєю ініціативою з метою необхідності захисту прав і охоронюваних законом інтересів фізичних і юридичних осіб вийти за межі заявлених позивачем вимог, однак відповідно до імперативних вимог процесуального законодавства.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 804/1457/17, від 11 грудня 2018 року у справі № 802/295/17-а, від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а тощо.

Таким чином, принцип диспозитивності передбачає розгляд судом справи в межах позовних вимог і підстав позову, визначених особою, яка звернулася за захистом до суду. Вихід суду за межі позовних вимог процесуальний закон допускає як виняток у разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, і таких відхід обґрунтований судом у судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовних вимогах позивач просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 № Ю-2997-25 в частині боргу у сумі 2157673,64 грн. Отже, суд розглянув справу в рамках заявлених позовних вимог.

Важливо зазначити, що відповідно до усталеної судової практики обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовляти, як передчасних.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що судове рішення у цій справі набрало законної сили у лютому 2020 року, а позивач звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі у червні 2024 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 КАС України заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.

Строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплинув 08 лютого 2023 року.

Зазначені обставини у своїй сукупності виключають правові підстави для ухвалення додаткового судового рішення у даній справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 252 КАС України про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

В ухваленні додаткового рішення у справі № 200/11142/19-а - відмовити.

Ухвала набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 256 КАС України, і може бути оскаржена до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя С.В. Ушенко