Справа № 440/10386/23
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 р. Справа № 440/10386/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.11.2023, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, м. Полтава, повний текст складено 13.11.23 по справі № 440/10386/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , код - НОМЕР_2 щодо відмови у звільненні з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ за сімейними обставинами (у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю) ОСОБА_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , код - НОМЕР_2 звільнити з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейними обставинами (у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю) ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовної заяви позивач вказує, що відповідач допускає протиправну бездіяльність не здійснюючи належного розгляду рапорта щодо звільнення з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ за сімейними обставинами (у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб інвалідністю) ОСОБА_1 . Стверджує, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправними дії командування військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ за сімейними обставинами (у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб інвалідністю).

Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 07 червня 2023 року про звільнення з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ за сімейними обставинами (у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб інвалідністю) та прийняти відповідне рішення (наказ).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача про звільнення з військової служби в особливий період з підстав, передбачених абзацом 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки він має дружину з числа осіб з інвалідністю.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що маючи ІІІ групу інвалідності особа не завжди потребує стороннього догляду. Тож у командування військової частини НОМЕР_1 , станом на теперішній час, відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 який проходить військову службу за призовом під час мобілізації в умовах воєнного стану.

Таким чином, в контексті спірних правовідносин, акцентуючи увагу на тому, що обов`язковою умовою для звільнення військовослужбовця з військової служби під час воєнного стану є наявність дружини з числа осіб з інвалідністю І або ІІ групи, а також не підтвердженні позивачем сімейних обставин або інших поважних причин, що відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» дають підстави для звільнення з військової служби в особливий період, апелянт наполягає на правомірності своїх дій та необґрунтованості адміністративного позову у повному обсязі.

Позивач скористався правом на подання відзиву, в якому зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира танкової роти з морально психологічного забезпечення 2 батальйону морської піхоти, що підтверджується посвідченням НОМЕР_3 .

Згідно Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_4 від 07.09.1991 року №473643 ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_2 .

Згідно Довідки до акта огляду МСЕК Серії 2-18АВ №019066 ОСОБА_3 є особою з інвалідністю, ІІІ групи, встановленої безстроково.

07.06.2023 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_5 із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби за сімейними обставинами відповідно до абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з інвалідністю ІІІ групи, його дружини.

Розглянувши рапорт, вимоги військовослужбовця відповідач залишив без задоволення, про що повідомив у листі від 24.06.2023 року №40/5397.

В обгрунтування відмови у задоволенні вимог військовослужбовця відповідач послався на те, що за доданими до рапорту документами підтверджується віднесення дружини військовослужбовця до осіб з інвалідністю ІІІ групи, що не є достатньою правовою підставою для звільнення з військової служби згідно із абзацом 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Вказане відповідач обґрунтував тим, що звільнення з військової служби згідно із абзацом 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» допускається, зокрема, у зв`язку із наявністю у військовослужбовця дружини з числа осіб з інвалідністю І або ІІ груп.

Не погоджуючись із висновками відповідача, посилаючись на їх необґрунтованість та неправомірність, позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із позовом про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації введено на всій території України воєнний стан з 5:30 год. 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та діє на даний час.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із абзацом 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи.

Аналіз наведених положень абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII дає підстави вважати, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, можуть бути звільнені за наступними сімейними обставинами:

- в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності. Тобто вказана норма не ставить звільнення з військової служби у залежність від наявності певної групи інвалідності, а передбачає таку можливість в силу тієї обставини, що один із подружжя є особою з інвалідністю;

- та/або в разі наявності одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Слід враховувати, що за визначенням, наведеним у статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 року №875-XII, особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до статті 3 Закону України від 21.03.1991 року №875-XII інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Пунктом 26 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабміну Міністрів України від 03.12.2009 року №1317, передбачено, що особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Таким чином, особою з інвалідністю є особа, якій встановлена I, II чи III група інвалідності.

У зв`язку із чим, сукупність наведених правових норм дає колегії суддів підстави для висновку про те, що основним критерієм для звільнення військовослужбовця з військової служби згідно із абзацом 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII є сам факт інвалідності у дружини або чоловіка, а не конкретна група інвалідності.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби, думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю, районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Оскільки позивач у визначений законодавством спосіб реалізував своє право на звільнення з військової служби, подавши відповідний рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 разом із документами, що підтверджують сімейні обставини та підстави для звільнення з військової служби відповідно до абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відмова відповідача у задоволенні рапорту є протиправною та вбачаються всі правові підстави для зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби.

Стосовно дискреційних повноважень відповідача, слід вказати, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

При цьому, виходячи з обставин справи та норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, повноваження військової частини стосовно вирішення питання про звільнення позивача з військової служби не є дискреційними. Цей висновок підтримується тим, що підстави для звільнення з військової служби за сімейними обставинами визначаються нормативно і підтверджені позивачем документально. Отже, в даному випадку відповідач не наділений повноваженнями діяти на свій розсуд, обираючи інакший варіант дій, ніж той, що є прямим наслідком дотримання вимог закону.

З огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 по справі № 440/10386/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді В.А. Калиновський З.О. Кононенко