Справа № 160/9145/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2024 рокуСправа №160/9145/24
09 квітня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якій просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, які виразилися у протиправній відмові у призначенні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 23 листопада 2023 року, а також у протиправному неврахуванні пільгового стажу роботи за Списком №1 в повному обсязі, тому:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області зарахувати до пільгового стажу роботи за Списком №1 ОСОБА_1 періоди роботи з 17.02.1997 по 23.03.1997, з 31.03.1997 по 01.04.1997, з 17.06.1997 по 22.06.1997, з 17.04.2002 по 31.08.2004 та з 01.04.2022 по 30.09.2023;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23 А .2 1 з моменту набуття права на призначення пенсії, тобто з 23 листопада 2023 року.
Позовна заява обґрунтована наступним. Позивач звернулася до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії, однак рішенням відповідача-2 від 01.03.2024 року позивачу відмовлено у призначення пенсії з посиланням на недосягнення необхідного пенсійного віку та недостатність пільгового стажу. Позивач вважає вказане рішення таким, що суперечить рішенню Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 по справі 1-5/2018(746/15), яке є релевантним до обставин цієї справи виходячи з правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21.04.2021 року по справі №360/3611/20. Так, вказаним рішенням Конституційного Суду України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII (далі Закон №1788-XII) зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII (далі Закон №213-VIII) та відновлено дію цією статті в редакції до внесення змін Законом №213-VIII. Водночас, стаття 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) передбачає умови виходу на пенсію, що є тотожними статті 13 Закону №1788-XII в редакції до ухвалення рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 по справі 1-5/2018(746/15). За такої невідповідності діючих норм законодавства необхідним є застосування тих правових положень, що є більш сприятливими для особи, тобто ст. 13 Закону №1058-IV в редакції рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 по справі 1-5/2018(746/15), згідно з яким вихід на пенсію для категорії працівників, до якої належить позивач, допускається з 45 років (на противагу 50 років у ст. 114 Закону №1788-XII). Щодо пільгового стажу зазначає, що відповідач безпідставно не зарахував до такого стажу окремі періоди роботи позивача.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/9145/24 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/9145/24. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
29 квітня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання про долучення доказів, яке надійшло від представника відповідача-1 в підсистемі «Електронний Суд». До клопотання додано матеріали пенсійної справи позивача.
01 травня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача-2 надійшов відзив, в якому відповідач-2 проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що позивач не досягла пенсійного віку, а рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року на неї не поширюється.
08 травня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшло заперечення на відзив (за змістом відповідь на відзив). Позивач повторює доводи позовної заяви.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
21.02.2024 року позивач звернулась до територіальних органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Рішенням відповідача від 01.03.2024 року №20 позивачу відмовлено в призначенні пенсії. Зазначено, що вік заявника складає 46 років 03 місяці, страховий стаж складає 35 років 04 місяці 01 день (в т.ч. додаткові роки за список №1 - 5 років). Пільговий стаж за Списком №2 14 років 06 місяців 20 днів, за Списком №1 5 років 08 місяців 09 днів.

За доданими документами до страхового стажу та пільгового стажу зараховано усі періоди. Додатковий коментар: наказ про атестацію робочих місць від 04.03.2002 року №127 та список посад не надано.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Щодо незарахування спірних періодів роботи.

Позивач заявила позовні вимоги про зарахування до її пільгового стажу за Списком №1 періодів з 17.02.1997 року по 23.03.1997 року, з 31.03.1997 року по 01.04.1997 року, з 17.06.1997 року по 22.06.1997 року, з 17.04.2002 року по 31.08.2004 року та з 01.04.2022 року по 30.09.2023 року.

Стосовно періодів з 17.02.1997 року по 23.03.1997 року, з 31.03.1997 року по 01.04.1997 року, з 17.06.1997 року по 22.06.1997 року.

Ці періоди виокремлено також у формі РС-право позивача, вони не обліковуються як пільговий стаж.

В трудовій книжці позивача від 03.09.2004 року АА №391938 в наявності наступні записи:

3) 30.12.1996 року переведена там же постійно транспортувальником дільниці доводки по 2-му розрядку;

4) 01.07.1998 року переведена там же сепараторником дільниці доводки по 4-му розряду.

Таким чином, всі три спірні періоди перебувають в межах періоду роботи позивача з 30.12.1996 року по 30.06.1997 року транспортувальником дільниці доводки по 2-му розряду.

Згідно пільгової довідки ПрАТ «ЮКРЕЙНІАН КЕМІКАЛ ПРОДАКТС» від 27.11.2023 року №646 позивач з 25.06.1996 року по 30.06.1998 року повний робочий день виконувала роботи по веденню процесу транспортування і розподілу потоків продуктів збагачення дільниці доведення збагачувальної фабрики за професією, посадою транспортувальних, що належить до Списку №1.

В матеріалах пенсійної справи позивача міститься також рішення Головного управління Пенсійного фонду України від 12.02.2024 року №20. Згідно цього рішення період роботи позивача з 25.06.1996 року по 30.06.1998 року не зараховано в цілому, оскільки довідка від 27.11.2023 року №646 не відповідає вимогам законодавства відсутній підпис начальника відділу кадрів та не надано накази про результати атестації робочого місця.

Тим не менш, наразі (згідно розрахунку РС-право до спірного рішення відповідача) до пільгового стажу позивача не зараховано саме спірні періоди (а не весь період роботи на цій посаді). При цьому на відміну від попереднього рішення (від 12.02.2024 року) в спірному рішенні відповідача будь-яке обґрунтування щодо незарахування цих трьох періодів роботи відсутнє.

Водночас, у пільговій довідці №646 в наявності відомості про те, що згідно неї виключено періоди відпустки без збереження заробітної плати, які повністю відтворюють три незараховані періоди роботи позивача.

Тобто, в іншій частині відповідач-2 довідку №646 врахував та на підставі саме цієї довідки виключив із пільгового стажу позивача ці три періоди роботи, оскільки позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати.

Відповідно, суд оцінює обґрунтованість такого правозастосування відповідачем-2.

Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР (далі Закон, в редакції, чинній на дату відповідної відпустки) у ст. ст. 25, 26 врегульовує випадки надання відпустки без збереження заробітної плати, при цьому у ст. 25 визначено обов`язкові випадки надання такої відпустки, в той час як у ст. 26 зазначено, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Аналогічні положення містилися і у Кодексі законів про працю України, в редакції, чинній на дату відповідної відпустки (ст. 84). Додатково в ст. 214, 218 Кодексу законів про працю України врегульовано надання відпустки в зв`язку з навчанням.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08 лютого 2016 року №713/039/161-16 час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють в шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місяця в календарному році

Час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють в шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місяця в календарному році.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 26.03.2020 року у справі №423/2860/16-а.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.

Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.

Також суд зауважує, що відсутність у спірному рішенні мотивів незарахування певного періоду трудової діяльності вказує на його необґрунтованість та може бути підставою для визнання такого рішення протиправним та його скасування. Водночас, така невмотивованість не створює правові підстави для обліку відповідного стажу як пільгового, оскільки такого характеру стаж набуває в разі його отримання за визначених законодавством умов.

Та обставина, що в спірному рішенні відсутні мотиви незарахування періодів перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати, не зумовлює набуття цими періодами юридичних властивостей, необхідних для визнання відповідного стажу пільговим (за обставин цієї справи не свідчить, що відповідна відпустка дійсно була в зв`язку з виробничою необхідністю). В свою чергу суд позбавлений можливості самостійно визнати цей стаж пільговим, оскільки доказів на підтвердження того, що періоди відпусток без збереження заробітної плати були пов`язані з виробничою необхідністю (наприклад, відповідні довідки, накази роботодавця, який наразі не є ліквідованим та в стані припинення не перебуває). При цьому як зазначив раніше суд, позивач має обов`язок довести ті обставини, на які він посилається. Обставина перебування у відпустці без збереження заробітної плати саме у зв`язку з виробничою необхідністю за обставин цієї справи судом не встановлена.

Оскільки обов`язковою передумовою для зобов`язання зарахувати пільговий стаж є висновок суду про наявність такого стажу та його пільговий характер, який за обставин цієї справи судом не зроблено в зв`язку з недоведенням позивачем обставини перебування у відпустці без збереження заробітної плати саме в зв`язку з виробничою необхідністю, у задоволенні позовних вимог в цій частині належить відмовити.

Щодо періоду роботи з 17.04.2002 року по 31.08.2004 року.

У формі РС-право позивача в наявності періоди з 17.04.2002 року по 31.12.2003 року та з 01.01.2004 року по 25.06.2009 року, вони не обліковуються як пільговий стаж.

В трудовій книжці позивача від 03.09.2004 року НОМЕР_2 в наявності наступні записи:

4) 01.07.1998 року переведена там же сепараторником дільниці доводки по 4-му розряду;

5) 01.09.2004 року переведене там сам в збагачувальному виробництві оператором пульту керування (№3) дільниці доводки (на правах цеха) по 4-му розряду.

У пільговій довідці від 27.11.2023 року №646 вказано, що позивач повний робочий день:

2) в період з 01.07.1998 року по 15.01.2003 року виконувала роботи по веденню процесу сепарації на електромагнітних, електростатичних сепараторах, спостереження за роботою обслуговуваних сепараторів дільниці доведення збагачувальної фабрики за професією, посадою сепараторник, що передбачена Списком №1.

3) в період з 16.01.2003 року по 31.08.2004 року виконувала роботи по ведення процесу сепарації на електромагнітних, електростатичних сепараторах, спостереження за роботою обслуговуваних сепараторів дільниці доведення збагачувальної фабрики за професією, посадою сепараторних, що передбачена Списком №1.

Таким чином, період з 17.04.2002 року по 31.08.2004 року є періодом роботи позивача сепараторником дільниці доводки по 4-му розряду.

В попередньому рішенні про відмову позивачу в призначенні пенсії (від 12.02.2024 року) цей період не було зараховано з огляду на вже згадані зауваження до довідки №646, однак в спірному рішенні відповідача відсутнє обґрунтування щодо незарахування цього періоду роботи позивача до її пільгового стажу за Списком №1.

Зі змісту пільгової довідки позивача №646 можна зрозуміти, що дата 17.04.2002 року визначена відповідачем як дата закінчення дії наказу про атестацію робочих місць від 17.04.1997 року №147, який згідно законодавства має 5-річний строк дії.

Отже, суд виходить з того, що спірний період не зараховано з огляду на зауваження відповідача-2 до атестації відповідної посади позивача.

Такі дії відповідача-2 є протиправними, оскільки відповідач не врахував зміст пільгової довідки №646, згідно якого мало місце продовження строку дії попередньої атестації згідно повноважень головного Держексперта з умов праці (листи від 23.04.1997 року №14/1-42, від 13.03.2002 року №003/07-1-68).

В свою чергу відомості про продовження строку дії попередньої атестації наявні безпосередньо у пільговій довідці. Суд констатує, що вона є належним джерелом відомостей про відповідні обставини. Щодо значення відсутності підпису начальника відділу кадрів із позначкою «(не передбачено)» щодо такої посади суд констатує, що така довідка узгоджується з іншими матеріалами справи, передусім з трудовою книжкою позивача, а наявні підписи (голова правління, головний бухгалтер) забезпечують розумне переконання про її достовірність. В свою чергу підпис голови правління на цій довідці належним чином підтверджує факт відсутності посади начальника відділу кадрів, додаткове дослідження наказів по підприємству чи інших документі не вимагається.

Більш того, Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 року №442 (далі Порядок №442), згідно п. 1 якого атестація робочих місць за умовами праці (надалі - атестація) проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.

Згідно п. 4 Порядку №442 Атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначаються наказом по підприємству, організації, в строки, передбачені колективним договором, але не рідше ніж один раз на п`ять років.

Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Враховуючи вищевикладене суд зазначає, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а.

Отже, зауваження відповідача до атестації робочого місця позивача в будь-якому разі є безпідставними, оскільки позивач не є відповідальною особою за проведення такої атестації.

Таким чином, період роботи позивача з 17.04.2002 року по 31.08.2004 року підлягає зарахуванню до її пільгового стажу за Списком №1.

Щодо періоду роботи з 01.04.2022 року по 30.09.2023 року.

У формі РС-право позивача в наявності періоди:

1) з 23.07.2021 року по 24.06.2022 року (обліковується як пільговий стаж за Списком №2);

2) з 25.06.2022 року по 27.06.2022 року (не обліковується як пільговий стаж);

3) з 28.06.2022 року по 30.09.2023 року (обліковується як пільговий стаж за Списком №2).

В трудовій книжці позивача від 03.09.2004 року АА №391938 в наявності наступні записи:

11) 02.01.2018 року переміщена в дільницю доведення збагачувального виробництва оператором пульту керування по 5 розряду. В наявності відмітка про атестацію посади за Списком №2 згідно наказу від 31.03.2018 року №103.

Згідно пільгової довідки філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» від 10.11.2023 року №229/137 позивач повний робочий день:

2) з 03.08.2016 року по 31.03.2022 року виконувала роботи з керування поточно-транспортною системою дільниці доведення з активністю радіоактивних речових на робочому місці не менш як 0,1 мілікюрі радію 226 або еквівалентною за радіотоксичністю кількістю радіоактивних речовин за професією, посадою оператор пульта дільниці доведення збагачувального виробництва, що передбачена Списком №2;

3) з 01.04.2022 року по 30.09.2023 року виконувала роботи з керування поточно-транспортною системою дільниці доведення з активністю радіоактивних речових на робочому місці понад 10 мілікюрі радію-226 або еквівалентною за радіотоксичнісют кількістю радіоактивних речовин за професією, посадою оператор пульта керування дільниці доведення збагачувального виробництва, що передбачена Списком №1.

При цьому згідно цієї ж довідки період з 25.06.2022 року по 27.06.2022 року виокремлено в зв`язку з перебуванням позивача у відпустці без збереження заробітної плати.

Виходячи з вже наданої правової оцінки обставинам перебування у відпустці без збереження заробітної плати та тотожністю фактичних обставин щодо цього періоду відпустки позивача суд констатує, що цей період не підлягає зарахуванню до пільгового стажу позивача.

Таким чином, суд переходить до оцінки періодів роботи позивача з 01.04.2022 року по 24.06.2022 року та з 28.06.2022 року по 30.09.2023 року. Особливістю цих періодів є те, що відповідач зарахував їх до пільгового стажу позивача за Списком №2, в той час як позивач вважає, що вони підлягають зарахуванню до пільгового стажу за Списком №1.

Дійсно, згідно трудової книжки позивача посада атестована за Списком №2. Водночас, особливістю Списків є те, що пільговий характер праці може визначатися не лише посадою як такою, а й виконуваними роботами (незалежно від конкретної посади). Згідно пільгової довідки позивача від 10.11.2023 року позивач, перебуваючи на одній й тій самі посаді (оператор пульта керування дільниці доведення) спочатку (до 31.03.2022 року) працювала з радіоактивними речовинами одного рівня радіотоксичності, а в подальшому (в спірний період) вже з радіоактивними речовинами іншого (вищого) рівня радіотоксичності. При цьому характеристики виконуваної роботи згідно пільгової довідки відповідають змісту Списків, оскільки останні дійсно передбачають окремі положення в залежності саме від рівня радіотоксичності радіоактивних речовин, з якими відповідні працівники повинні бути лише «зайняті на роботах» (не зайняті, перебуваючи при цьому на певній посаді, а зайняті в цілому, незалежно від посади).

Вказане логічно узгоджується з тим, що по підприємству саме 01.04.2022 року проведено атестацію (наказ №182), що також відображено у довідці від 10.11.2023 року. Тобто, провівши нову атестацію було змінено оцінку шкідливості праці, надання таких відомостей згідно пільгової довідки (а не, наприклад, трудової книжки) також є належним способом доказування, оскільки законодавством не визначено виключного порядку доказування обставини атестації робочого місця, а згідно положень Кодексу адміністративного судочинства України про доказування суд визнає цю пільгову довідку належним доказом для цілей доказування обставин проведення атестації та зміни належності виконуваної роботи до іншого Списку.

Суд констатує, що пільгова довідка від 10.11.2023 року №229/137 є належним джерелом відомостей про характер праці позивача, оформлена з дотриманням вимог законодавства, а тому її зміст належить врахувати при призначенні позивачу пенсії, адже вона, як і попередня пільгова довідка, наявна в матеріалах пенсійної справи позивача відповдіач-1 надав ці ж довідки і такого ж змісту, що й позивач.

Отже, ці позовні вимоги підлягають частковому задоволенню (в частині вимог з 01.04.2022 року по 24.06.2022 року та з 28.06.2022 року по 30.09.2023 року).

Суд узагальнює, що відповідач-2 визнав пільговий стаж позивача за Списком №1 в кількості 05 років 08 місяців 09 днів. В ході судового розгляду судом констатовано, що до пільгового стажу позивача належить додатково зарахувати такі періоди роботи:

з 17.04.2002 року по 31.08.2004 року;

з 01.04.2022 року по 24.06.2022 року;

з 28.06.2022 року по 30.09.2023 року (тобто, сумарно понад 3 роки 7 місяців додаткового стажу).

Таким чином, з урахуванням додатково зарахованого пільгового стажу позивач має право на призначення пенсії за Списком №1, оскільки вимагається наявність пільгового стажу 07 років 06 місяців, а в позивача в наявності понад 9 років такого стажу.

Щодо пенсійного віку.

Згідно з п. «а» ст.13 Закону №1788-XII (в редакції до внесення змін Законом №213-VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Законом №213-VIII статтю 13 Закону №1788-XII викладено в новій редакції, пунктом «а» якої, зокрема, передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Таким чином, у Законі №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, збережено пропорцію щодо зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку без урахування різниці між пенсійним віком для чоловіків і жінок. У частині першій статті 13 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, встановлено однаковий пенсійний вік для чоловіків та жінок, а саме: у пункті «а» - 50 років.

Крім того, пунктом «а» статті 13 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, передбачено запровадження правил поетапного збільшення показника вікового цензу.

Таким чином, статтею 13 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, передбачено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених у цих нормах, а раніше передбачений п. «а» ст.13 Закону №1788-XII віковий ценз для жінок з 45 років збільшено до 50 років із одночасним запровадженням правил поетапного збільшення показника вікового цензу. Закон №213-VIII набрав чинності з 01.04.2015 року.

При цьому з 01.01.2004 року набрав чинності Закон №1058-IV, який відповідно до його преамбули розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Пунктом 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Відповідно до абз.1 п.2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV (в редакції до внесення змін Законом України №2148-VIII від 03.10.2017 року, далі Закон №2148-VIII) пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

Абзацем 2 пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV (в редакції до внесення змін Законом №2148-VIII) визначено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення". У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, і після набуття чинності нормами Закону №1058-IV правила призначення пенсій за віком на пільгових умовах за Списком №1 регламентувались п. «а» статті 13 Закону №1788-XII.

Такий стан правового регулювання існував до набрання чинності Законом №2148-VIII (до 11.10.2017 року), яким текст Закону №1058-IV доповнений, зокрема, статтею 114, згідно з ч.1 якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

При цьому, Законом №2148-VIII у новій редакції також викладений п.2 розділу XV Закону №1058-IV, згідно з яким пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Згідно з абз.1 п.1 ч.2 ст.114 Закону №1058-IV (в редакції Закону №2148-VIII) працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

У силу спеціальної вказівки у Законі №2148-VIII наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01.10.2017 року.

Відтак, з 01.10.2017 року правила призначення пенсій за віком на пільгових умовах за Списком №1 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: ст.13 Закону №1788-XII в редакції Закону №213-VIII та ч.2 ст.114 Закону №1058-IV.

Положення згаданих законів щодо підстав призначення пенсій на пільгових умовах за Списками були повністю ідентичними.

Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 року №1-р/2020 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону №213-VIII.

Пунктом 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII.

Відповідно до п.2 резолютивної частини цього рішення Конституційного Суду України стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з п.3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 року №1-р/2020 застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах».

Отже, з 23.01.2020 року чинними є два закони, котрі одночасно і по-різному регламентують правила призначення пенсій за Списками, а саме: ст.13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 року №213-VIII та ч.2 ст.114 Закону №1058-IV в редакції Закону №2148-VIII.

Відносно обставин справи, що розглядається, означені закони містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який становить 45 років за п. «а» ст.13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом від 02.03.2015 року №213-VIII та 50 років за п.1 ч.2 ст.114 Закону №1058-IV в редакції Закону №2148-VIII, який є чинним та неконституційним не визнавався та, на думку відповідача, є таким, що підлягає застосуванню при вирішенні питання про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки є таким, що прийнятий у часі пізніше.

Вирішуючи питання щодо того, норми якого саме закону - №1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом №213-VIII чи №1058-ІV в редакції Закону №2148-VIII підлягають застосуванню у даному випадку, суд зважає на вищенаведені приписи п.3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020р. №1-р/2020, якою чітко визначено, що застосуванню підлягає, зокрема, стаття 13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом від 02 березня 2015 року №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, визначальним у даному випадку є з`ясування обставин щодо того чи працювала особа, яка звертається з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, на посадах, визначених у нормах статті 13 Закону №1788-XII (в редакції до внесення змін Законом №213-VIII), саме до 1 квітня 2015 року і у разі якщо так, то при вирішенні питання про призначенні такій особі пільгової пенсії слід керуватися саме статтею 13 Закону №1788-XII (в редакції до внесення змін Законом №213-VIII).

В цій справі відповідно даних трудової книжки позивача позивач працювала на посадах визначених у нормах статті 13 Закону №1788-XII до 1 квітня 2015 року, відповідно щодо неї має застосовуватись стаття 13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом від 02 березня 2015 року №213-VIII.

Отже, позивач, відповідно вимог статті 13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом від 02 березня 2015 року №213-VIII, має право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №1 за наявності віку 45 років, страхового стажу 15 років та пільгового стажу не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Зважаючи на те, що позивач на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах мала достатній вік, страховий та пільговий стаж відповідно до вимог Закону №1788-XII (в редакції до внесення змін Законом №213-VIII), рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання призначити позивачу пенсію.

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Відповідно, наявні достатні підстави для зобов`язання відповідача-1 призначити таку пенсію.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 08.11.2019 року у справі № 227/3208/16-а.

У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки під час розгляду вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 22.06.2023 року у справі № 480/4288/21, від 22.09.2022 року у справі № 380/12913/21.

За обставин цієї справи судом встановлено наявність у позивача права на пільгову пенсію та протиправність рішення про відмову у призначенні пільгової пенсії позивачу (з урахуванням додатково зарахованого пільгового стажу). Відповідно, єдиним правомірним варіантом поведінки суб`єкта владних повноважень за таких обставин є призначення позивачу пенсії. Оскільки в цій справі відповідач-2 розглядав заяву позивача про призначення пенсії за принципом екстериторіальності, а позивач перебуває на обліку у відповідача-1, обов`язок призначення та виплати пенсії позивачу залишається у територіального органу Пенсійного фонду України за місцем реєстрації та проживання позивача, в зв`язку з чим ефективним способом захисту прав позивача буде зобов`язати відповідача-1 призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах.

Щодо дати, з якої належить призначити пенсію позивачу.

Згідно ст. 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: 1) пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку, аналогічні засади містяться в ст. 83 Закону №1788-XII.

Позивач народилася 22.11.1977 року та 22.07.2023 року просила призначити їй пенсію. Водночас, до відповідача позивач звернулася 21.02.2024 року, тобто значно пізніше, ніж досягла пенсійного віку (позивач звернулася в межах 3 місяців з дня досягнення 46 років, а пенсійних вік 45 років, що було предметом спору).

Відповідно, ця пільга до позивача застосована бути не може, а пенсію позивачу належить призначити згідно ч. 1 ст. 45 Закону №1058-ІV з дати звернення (21.02.2024 року).

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією про сплату від 02.04.2024 року. Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2 як суб`єкта владних повноважень, протиправність рішення якого встановлена в ході судового розгляду.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ), відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрія, буд. 10, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 01.03.2024 року №20, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 за Списком №1 наступні періоди роботи:

1) з 17.04.2002 року по 31.08.2004 року;

2) з 01.04.2022 року по 24.06.2022 року;

3) з 28.06.2022 року по 30.09.2023 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту «а» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII, з урахуванням Рішення Конституційного суду України №1-5/2018 (746/15) від 23 січня 2020 року №1-р/2020, 21.02.2024 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрія, буд. 10, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко