Справа № 320/12723/23
Суддя: Швед Едуард Юрійович
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Шведа Е.Ю.,

суддів Голяшкіна О.В., Заїки М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Верховного Суду на прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду, Державної казначейської служби України про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Верховного Суду (далі - Відповідач-1), Державної казначейської служби України (далі - Відповідач-2, ДКС України) про стягнення з Верховного Суду шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» на користь ОСОБА_1 недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 683 836,16 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29.04.2024 позов задоволено частково - стягнуто з Верховного Суду на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 683 836,16 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Конституційний Суд України неодноразово наголошував на неможливості скасування чи зміни прав і гарантій, зокрема, матеріального забезпечення суддів, оскільки це суперечить положенням ст. 130 Конституції України. Відтак нарахування та виплата суддівської винагороди Позивачу не виключно на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а з урахуванням положень ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не узгоджувалося з приписами Основного Закону. Крім того, суд підкреслив, що у спірному випадку право ОСОБА_1 на отримання суддівської винагороди порушено безпосередньо Верховним Судом як головним розпорядником бюджетних коштів, а тому належним способом захисту порушених прав Позивача є стягнення з Відповідача-1 недоотриманої за спірний період суддівської винагороди.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позову вімовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що Верховний Суд як розпорядник коштів не мав правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» обмежень. Прийняття рішення Конституційним Судом України від 28.08.2020 № 10-р/2020 не є підставою для нарахування та виплати ОСОБА_1 недорахованої суддівської винагороди відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з 18.04.2020 до 27.08.2020, оскільки зазначене рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Наголошує, що Позивачем неправильно обраний спосіб захисту, оскільки відновлення права шляхом покладення обов`язку вчинити дії неможливе без встановлення протиправності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Звертає увагу на безпідставності висновків суду про неподання Верховним Судом відзиву на позов, оскільки такий подавався до Київського окружного адміністративного суду. Окремо зауважує, що всупереч прохальної частини позовної заяви судом першої інстанції не вирішувалося питання про поновлення Позивачу строку звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2024 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 06.06.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в її задоволенні у повному обсязі та залишити без змін рішення суду першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що Апелянтом не враховано чинне правове регулювання спірних правовідносин, за якими будь-яке обмеження суддівської винагороди не може застосовуватися іншим, ніж Закон України «Про судоустрій і статус суддів» нормативним актом, і рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 у справі №10-/2020 є додатковим підтвердженням цього, однак не визначальним з огляду на положення національного законодавства, які правильно застосовані судом першої інстанції. Підкреслює на правильності обраного судом способу захисту порушених прав Позивача з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З приводу строків звернення до суду із вказаним позовом зазначає, що строкові обмеження на спірні правовідносини запроваджені з 19.07.2022, однак до суду ОСОБА_1 зміг звернутися лише у квітні 2023 року після отримання 28.02.2023 довідки про розмір обмеження суддівської винагороди, оскільки з 04.03.2022 перебуває у лавах Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

Відзиву на апеляційну скаргу від Відповідача-2 не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2024 продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Указом Президента України від 07.05.2019 № 195/2019 ОСОБА_1 призначено суддею Верховного Суду.

Наказом в.о. голови Верховного Суду від 14.05.2019 № 849-к ОСОБА_1 зарахований до штату Верховного Суду у Касаційний цивільний суд з 14.05.2019 (а.с. 12).

Судом першої інстанції також встановлено, що у квітні 2020 - серпні 2020 року Позивачу нарахована та виплачена суддівська винагорода з застосуванням обмеження, встановленого наказом Верховного Суду від 21.04.2020 №50 «Про обмеження, що застосовуються при нарахуванні суддівської винагороди суддям Верховного Суду» (а.с. 13).

Відповідно до зазначеного наказу на виконання вимог Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону України від 13.04.2020 № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України « Про Державний бюджет України на 2020 рік») вирішено здійснювати з 18.04.2020 та на період до завершення місяця, у якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, нарахування суддівської винагороди суддям Верховного Суду в розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020.

Із змісту інформації про розмір нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 вбачається, що у цей періоду останньому здійснювалася виплата суддівської винагороди з урахуванням обмежень, встановлених наказом Верховного Суду від 21.04.2020 №50 (а.с. 46).

Сума недоотриманої суддівської винагороди за цей період склала 683 836,16 грн, що підтверджується довідкою Верховного Суду від 27.02.2023 № 41-КЦС (а.с. 11).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 8, 19, 92, 124, 126, 130 Конституції України, ст. 25 Бюджетного кодексу України, ст. ст. 4, 135, 148, 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон), ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з урахуванням внесених Законом України від 13.04.2020 №553-ІХ змін, ряду підзаконних актів, рішень Конституційного Суду України та позицій Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на неможливість визначення розміру суддівської винагороди іншим, ніж Закон України «Про судоустрій і статус суддів» законом, та наявність правових підстав для стягнення недоотриманої винагороди саме з Верховного Суду, а не бюджетної програми для виконання рішень судів.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ст. 130 Основного Закону України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У свою чергу частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Указана норма кореспондує згаданим вище приписам ч. 2 ст. 130 Конституції України.

Отже, розмір суддівської винагороди, у тому числі будь-які його обмеження, можуть визначатися виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Разом з тим, 12.03.2020 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину. Відмінено карантин з 01.07.2023 згідно постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651.

Крім того, 18.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту:

«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).».

Колегією суддів враховується, що відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, яким у спірних правовідносинах є Конституція України, а саме ч. 2 ст. 130 останньої. При цьому, з урахуванням того, що рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 положення ч. 3 ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визнані неконституційними, то підстави для звернення до Верховного Суду у порядку ч. 4 ст. 7 КАС України відсутні.

У контексті наведеного та з огляду на нормативну регламентацію спірних правовідносин колегія суддів звертає увагу, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до ч. 2 ст. 130 Конституції України може встановлюватися розмір винагороди судді. Відтак, застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди Позивача з нормами Конституції України як нормами прямої дії не узгоджувалося.

Отже, набрання 18.04.2020 чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у Відповідача-1 були відсутні передбачені Конституцією України чи Законом України «Про судоустрій і статус суддів» підстави для обмеження Позивачу розміру суддівської винагороди.

Таким чином, обмеження виплати ОСОБА_1 , починаючи з 18.04.2020, суддівської винагороди розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX, було неправомірним, на чому також наголошував і Верховний Суд, зокрема, у постановах від 03.03.2021 у справі № 340/1916/20, від 23.06.2021 у справі № 520/13014/2020, від 21.02.2024 у справі №640/30572/20.

Однак, у розрізі наведеного судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ч. ч. 1-2, п. 1 ч. 3 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності.

Отже, у спірному випадку Відповідач-1 - Верховний Суд є розпорядником бюджетних коштів, у тому числі щодо виплати суддівської винагороди.

Із змісту доданих наявних у матеріалах справи документів вбачається, що зміни до кошторису Верховного Суду стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у 2020 році не вносились. Отже, що зміни до кошторису на 2020 рік в частині зменшення суддівської винагороди не вносились та проводились.

Судова колегія звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Як було зазначено вище, у межах спірних правовідносин Верховний Суд є головним розпорядником бюджетних коштів, а відтак його діяльність у сфері бюджетних відносин регулюється, зокрема, Бюджетним кодексом України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 22 БК України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

За пунктом 1 ч. 2 ст. 23 БК України головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, зокрема, Верховний Суд.

Положеннями статті 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-IX затверджено бюджетні призначення головним розпорядникам коштів Державного бюджету України на 2020 рік у розрізі відповідальних виконавців за бюджетними програмами, розподіл видатків на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя згідно з додатками № 3, № 4 і № 7 до цього Закону.

Так, у додатку № 4 до цього Закону визначено видатки на забезпечення діяльності Верховним Судом за кодами програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0550000 «Верховний Суд», 0551000 «Апарат Верховного Суду», 0551010 «Здійснення правосуддя Верховним Судом».

У свою чергу, бюджетна програма КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» відповідно до додатку №4 належить до відання Державної судової адміністрації України, тоді як КПКВК0550010 «Здійснення правосуддя Верховним Судом» передбачає видатки на оплату праці і нарахування на заробітну плату.

Матеріали справи свідчать, що у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 Позивачу Відповідачем-1 нараховувалася суддівська винагорода у повному обсязі, однак її виплата здійснювалася з урахуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX (а.с. 11, 46). При цьому сума невиплачених за вказаний період коштів склала 683 836,16 грн, що підтверджується розрахунками Верховного Суду, проти правильності яких не заперечує ОСОБА_1 . На необхідності встановлення чіткого розміру невиплаченої суддівської винагороди наголошує і Верховний Суд у вже згаданій вище постанові від 03.03.2021 у справі №340/1916/20.

У цій же постанові Верховний Суд підкреслив, що позовні вимоги заявляє позивач, водночас адміністративний суд може, якщо вважатиме за потрібне, застосувати інший, аніж той, який зазначив позивач, спосіб захисту його прав та інтересів, який не суперечитиме закону і забезпечуватиме їхній ефективний захист. Вибір/застосування способу захисту порушених прав та інтересів детермінується через призму суті порушеного (суб`єктивного) права в рамках правовідносин, з яких виник спір. Тож результативним обраний спосіб захисту порушеного права (у контексті цього спору) буде тоді, коли існуватиме взаємозв`язок між порушенням (суб`єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту, водночас останній сприятиме вичерпному його поновленню. Однією з умов для досягнення такого результату є визначення належного відповідача/відповідачів за позовом, адже від цього значною мірою теж залежить та ж таки ефективність захисту порушеного права (втілена у процедурі виконання судового рішення).

У зв`язку з цим колегія суддів звертає увагу, що Конституцій Суд України у рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020 підкреслив, що оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України, то втрачені у зв`язку з таким обмеженням кошти підлягають компенсації відповідними виплатами.

Отже, Конституційний Суд України у своєму рішенні визначив компенсаційний характер правових наслідків тимчасово запроваджених обмежень виплати суддівської винагороди та вказав, що втрачені кошти підлягають виплаті.

Колегія суддів звертає увагу, що у межах спірних правовідносин не вирішується питання про можливість ретроспективної дії рішення Конституційного Суду України, тобто можливості застосування рішення на правовідносини, які відбувалися до часу його ухвалення, а про компенсацію втрат коштів, яка мала місце внаслідок прийняття закону, що був визнаний неконституційним. Такі витрати у спірному випадку полягають у тому, що Позивач з огляду на свій правовий статус судді та зважаючи на встановлені національним і міжнародним законодавством гарантії незалежності мав законні сподівання на отримання винагороди у повному обсязі. При цьому, як було підкреслено вище, розмір такої винагороди нараховувався Відповідачем-1 за правилами ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», однак виплачувався з урахуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-IX, адже у цих правовідносинах Верховний Суд виступав головним розпорядником бюджетних коштів та як суб`єкт владних повноважень в силу ч. 2 ст. 19 Конституції України не мав альтернативних шляхів поведінки.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

За правилами ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що належним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є стягнення з Верховного Суду на його користь недоотриманої суддівської винагороди за спірний період в сумі 683 836,16 грн.

Посилання Апелянта на те, що відповідний спосіб захисту обраний судом неправильно з огляду на відсутність вимог Позивача про визнання протиправними дій Відповідача-1, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З приводу аргументів апеляційної скарги про безпідставне неврахування відзиву Верховного Суду на позовну заяву, яка направлялася на адресу Київського окружного адміністративного суду 24.05.2024, суд апеляційної інстанції зазначає, що такого документу матеріали справи не містять, інформація про цей документ відсутня в КП «ДСС» Київського окружного адміністративного суду, а доказів направлення на адресу суду першої інстанції відзиву (від 24.05.2023 №2273/0/2-23) Відповідачем-1 до апеляційної скарги не надано.

Щодо твердження Верховного Суду про невирішення судом першої інстанції клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду із вказаним позовом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом №2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд, зокрема, у постанові від 29.02.2024 у справі № 240/3609/23 дійшов висновку про поширення дії ч. 1 ст. 233 КЗпП України у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Крім того, Апелянтом не враховано, що згідно п. 1 гл. ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Як вже було зазначено вище, 27.06.2023 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», пунктом 1 якої встановлено відмінити з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Тобто, на момент звернення Позивача до суду з цим позовом у квітні 2023 року на території України ще діяв карантин, а відтак останнім не було порушено строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, що свідчить про те, що суд першої інстанції, не вирішуючи питання про поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду із вказаним позовом, не допустив порушень норм процесуального права, адже так строк за наведеного правового регулювання не був пропущений.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Верховного Суду - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Е.Ю. Швед

Судді О.В. Голяшкін

М.М. Заїка

Повний текст постанови складено 18 червня 2024 року.