Справа № 160/6263/24
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

18 червня 2024 р.Справа № 160/6263/24

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Савченко А.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (вул. 93-ї Холодноярської бригади, 1, м.Дніпро, 49000, ) про визнання протиправною бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

07 березня 2024 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із вищезазначеною позовною заявою, в якій заявлені вимоги:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області яка полягає у невиконанні Наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2023 по справі № 26/5005/7055/2011;

- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області здійснити виконання Наказу про примусове виконання рішення від 17.10.2023 по справі № 26/5005/7055/2011.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 р. вказана позовна заява була залишена без руху та встановлено позивачу строк десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків, шляхом надання оригіналу документа про сплату судового збору у розмірі 968,96 грн.

На виконання ухвали суду від 18.03.2024 р., позивачем 02.04.2024 р. усунуто означені недоліки позовної заяви.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.04.2024 р. відкрито провадження в адміністративній справі №160/6263/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд виходить із такого.

За змістом позовної заяви підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом слугувала бездіяльність Головного Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області щодо виконання Наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2023 по справі № 26/5005/7055/2011.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказує на протиправну бездіяльність відповідача щодо неперерахування коштів позивачу, адже, саме на орган Казначейства законодавством покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджету шляхом їх безспірного списання.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2023 у справі № 26/5005/7055/2011 заяву арбітражного керуючого Оберемка Р.А. від 01.08.2023 за №123/08 про видачу наказів щодо стягнення грошової винагороди задоволено. Ухвала набрала законної сили 17.10.2023р.

На виконання ухвали Господарського суду Дніпропетровської області видано Наказ про примусове виконання.

Судом встановлено, що Наказом Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2023 по справі № 26/5005/7055/2011, стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь арбітражного керуючого Оберемка Романа Анатолійовича, свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) №1936 від 18.12.2019, грошову винагороду за виконання повноважень ліквідатора Виробничого кооперативу "Ремонтно-будівельний кооператив "Щит" у сумі 13 830,70 грн. Наказ дійсний для пред`явлення до 18.10.2026.

Відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (із змінами), ухвалу та наказ про примусове виконання переданий до виконання в органи Державної казначейської служби 04.01.2022.

Проаналізувавши обставини, викладені у позовній заяві, зміст позовних вимог та склад сторін, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із невиконанням відповідачем ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від від 17.10.2023 по справі № 26/5005/7055/2011 та вимоги наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2023 у справі № 26/5005/7055/2011.

У контексті зазначеного суд звертає увагу, що відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

З аналізу предмета спору у цій справ суд дійшов висновку, що він фактично спрямований на виконання ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2023 по справі № 26/5005/7055/2011 та вимоги наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2023 у справі № 26/5005/7055/2011.

Водночас, примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України Про виконавче провадження ).

Частиною першою статті 18 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Здійснення заходів примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом віднесено пунктом 1 частини другої статті Закону України Про виконавче провадження віднесено до обов`язків виконавця.

Аналіз вищезазначених законодавчих норм вказує на те, що не можна зобов`язати боржника у виконавчому провадженні виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення господарського суду здійснюється саме в порядку, передбаченому Законом України Про виконавче провадження .

У силу ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

До того ж, у пункті 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень визначається як орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Наведені у позові обставини свідчать, що у спірних правовідносинах Державна казначейська служба України не є суб`єктом владних повноважень у розумінні наведеного положення процесуального законодавства, а виступає особою, на яку покладено обов`язок по виконанню судового рішення за рахунок бюджетних коштів.

Так, у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/15 Верховний Суд зазначив, що КАС України (статті 382-383) передбачають декілька форм судового контролю, що має на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їхнього застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. У разі невиконання судового рішення позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2020 року у справі № 826/13146/18, від 07 липня 2022 року у справі № 380/5165/21, від 20 жовтня 2022 року у справі №580/2491/21.

Хоча вказані постанови Верховного Суду і стосувалася справ, предметом яких було невиконання судових рішень в адміністративній справі, висловлена у них правова позиція щодо необхідності застосування спеціальних заходів впливу у випадку невиконання судового рішення може бути, з відповідними поправками, застосована до спорів, що виникли внаслідок невиконання судових рішень, прийнятих за правилами господарського судочинства.

Так, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах, врегульовано розділом V Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України). Відповідно до статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України. Згідно з частиною першою, третьою статті 327 ГПУ України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, ухвала суду є виконавчими документами.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Як і в КАС України, розділом VI ГПК України (статті 339-345) передбачений механізм судового контролю за виконанням судових рішень, що покликаний забезпечити реальне виконання рішення господарського суду.

Відповідно до статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Частиною другою статті 343 ГПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, виконання рішень господарських судів, невиконаних боржниками самостійно, здійснюється на підставі судових наказів (інших виконавчих документів, зокрема ухвал) у встановленому законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд, який його ухвалив, шляхом застосування за заявою стягувача передбачених розділом VI ГПК України механізмів.

У цій справі поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, необхідно тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів і які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.03.2024р. у справі №300/1774/22.

Підсумовуючи наведене суд зазначає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності такої особи, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються, у зв`язку з чим суд закриває провадження у справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Провадження у справі № 160/6263/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - закрити.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.В. Савченко