Справа № 480/9274/23
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 червня 2024 року Справа № 480/9274/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Осіпової О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/9274/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.,-
В С Т А Н О В И В:
2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 08 серпня 2023 року призначити та виплатити мені пенсію державного службовця у розмірі 60% заробітної плати, зазначеної в довідках виконавчого комітету Конотопської міської ради № 18 від 08.08.2023 та № 19 від 08.08.2023 відповідно до статті 37 частини 1 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ та пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, із врахуванням раніше виплачених сум.
Свої вимоги мотивує тим, що згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 06.08.1978р. з 02.02.1994р. до 02.06.2014р. позивач працювала в Конотопській міській раді, мала 7 ранг посадової особи місцевого самоврядування, при цьому, відповідачем не зараховано до стажу державної служби цей період роботи.
Враховуючи ст. 46 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ, п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889- VIII, п. 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року №229, п.2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283, п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 року 1422493-ІІІ, на думку позивача, період роботи з 02.02.1994р. до 02.06.2014р. підлягає зарахуванню до спеціального стажу, що загалом складає понад 20 років, слід дійти висновку, що вона має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", а тому для належного захисту її прав слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплатити їй пенсію державного службовця у розмірі 60% заробітної плати, зазначеної в довідках виконавчого комітету Конотопської міської ради № 18 від 08.08.2023 та № 19 від 08.08.2023.
Ухвалою від 04.09.2023р. позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
28.09.2023р. провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Залучено до участі у справі співвідповідачем Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, оскільки згідно з пунктом 4.10. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.
15.11.2023р. позивачем подано відповідь на відзив (а.с.52-53), згідно з якою за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Наголошує, що її стаж державної служби складає 20 років 4 місяці, а тому вважає, що вона має право на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».
Пунктом 5 ухвали про відкриття провадження у справі відповідачам встановлено 15-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву, доставленої в електронний кабінет ГУ ПФУ в Сумській області 29.09.2023р. (а.с.31), проте станом на день розгляду справи відзиву від цього відповідача до суду не надходило, тому відповідно до ч.6 ст. 162 КАС України суд вирішує справу за наявними у ній доказами.
Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Позивач, ОСОБА_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Сумській області як отримувач пенсії за віком.
08.08.2023р. ОСОБА_1 було подано заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про призначення їй пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки в період з 02.02.1994 року до 02.06.2014 року вона обіймала посаду державного службовця, що підтверджується записами в трудовій книжці.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За приписами ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно з ч.1 ст.10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Відповідно до частин 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ (далі Закон №3723-ХІІ) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону №1058-IV передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
До 1 травня 2016 (дата набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ) право на пенсію державного службовця мали особи, які:
а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;
б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 1 травня 2016 року, відповідно до статті 90 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.
Так, відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно із пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статті 25 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 1 травня 2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ після 1 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Отже, після 1 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ та мають передбачені частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ вік і страховий стаж.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена у зразковому рішенні Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі №822/524/18, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №676/4235/17 та від 10 квітня 2019 року у справі №607/2474/17.
У спірному випадку, заперечуючи право позивача на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», відповідач зазначав про відсутність у ОСОБА_1 необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-ХІІ та іншими актами Кабінету Міністрів України.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_2 від 06.08.1978 року (записи №№10-23) позивач працювала, зокрема на таких посадах та в таких органах:
-02.02.1994р. заступником голови виконавчого комітету Конотопської міської ради за переведенням із арматурного заводу;
-01.03.1994р. присвоєно восьмий ранг державного службовця;
-29.12.1994р. прийняла присягу державного службовця;
-02.02.1998р. присвоєно сьомий ранг державного службовця;
-28.04.1998р. затверджена заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради;
-31.07.2001р. прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування, присвоєно сьомий ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах 4 категорії посад, визначених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування»;
-16.04.2002р. затверджена керуючим справами виконавчого комітету;
-05.12.2003р. затверджена заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів влади;
-12.04.2006р. звільнена із у зв`язку із закінченням строку повноважень виконавчого комітету міської ради, ч.1 ст.51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»;
-12.04.2006р. затверджена заступником міського голови з питання діяльності виконавчих органів;
-17.11.2010р. звільнена у зв`язку із закінченням строку повноважень виконавчого комітету міської ради, ч.1 ст.50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»;
-18.11.2010р. затверджена заступником міського голови з питання діяльності виконавчих органів;
-02.06.2014р. звільнена із займаної посади у зв`язку із закінченням строку повноважень виконавчого комітету міської ради, ч.1 ст.51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Як встановлено судом, пенсійний орган зарахував позивачеві до стажу державної служби 7 років 5 місяців, тобто стаж роботи до 30.07.2001 року, коли позивач прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування та їй було присвоєно сьомий ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах 4 категорії посад, визначених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (а.с.43).
Стаж роботи позивача з 31.07.2001р. до 02.06.2024р. до стажу державної служби відповідачем не зараховано, оскільки за позицією останнього основним критерієм, який визначає підстави для зарахування того чи іншого періоду роботи особи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону 3723, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу.
Проте, суд не погоджується з наведеною позицією пенсійного органу, зважаючи на таке.
Згідно з ч.3 ст.46 Закону №3723-XII порядок обчислення стажу державної служби затверджується Кабінетом Міністрів України.
Порядок обчислення стажу державної служби затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року за №229 (далі - Порядок №229) та визначає механізм обчислення стажу державної служби.
Відповідно до п.6 Порядку №229 стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII.
Відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (далі Порядок №283), визначалися посади і органи, час роботи в яких зараховувались до стажу державної служби у період до 01.05.2016 року.
Отже, у цьому випадку слід керуватися Порядком №283.
Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 10 травня 2018 року у справі №351/1792/17 та від 10 квітня 2019 року у справі №607/2474/17.
Згідно з п.2 Порядку №283 (діяв до набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889-VIII) до стажу державної служби зараховується, зокрема, робота (служба):
на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців;
на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.
04.07.2001 року набрав чинності Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року №2493-ІІІ (далі - Закон №2493-ІІІ).
Абзацом 6 ст.14 Закону №2493-ІІІ передбачено, зокрема, четверту категорію посад посади голів постійних комісій з питань бюджету обласних, Київської та Севастопольської міських рад (у разі коли вони працюють у раді на постійній основі), керівників управлінь і відділів виконавчого апарату обласних, Севастопольської міської та секретаріату Київської міської рад, секретарів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад, заступників міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) голів з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів, директорів, перших заступників, заступників директорів департаментів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад, міських (міст районного значення) голів, селищних і сільських голів, посади заступників голів районних рад.
Водночас, відповідно до ч.7 ст.21 Закону №2493-ІІІ в редакції, чинній до 01.10.2017р., пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.
Відповідно до п.2 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2493-ІІІ дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування. За посадовими особами місцевого самоврядування, посади яких на момент набрання чинності цим Законом було віднесено до відповідних категорій та яким присвоєно ранг згідно з пунктом 5 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», зберігається така сама категорія та присвоюється такий самий ранг з додержанням вимог цього Закону.
За умовами п.3 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2493-ІІІ з набранням чинності цим Законом посадовим особам органів місцевого самоврядування присвоюються ранги на рівні тих, які вони мали відповідно до Закону України «Про державну службу».
Як встановлено судом, у період з 31.07.2001р. до 02.06.2014р. (до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII), який не зараховано відповідачем до стажу державної служби позивача для визначення набуття нею права на призначення пенсії відповідно до Закону №3723-XII, ОСОБА_1 обіймала різні посади в органі місцевого самоврядування із присвоєнням відповідних рангів, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача.
Зважаючи на те, що відповідно до п.6 Порядку №229 та п.8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом №889-VIIІ, тобто до 01.05.2016р., обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством, тобто відповідно до Порядку №283, який також діяв до набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889-VIII, при обчисленні стажу державної служби позивача за період з 31.07.2001р. до 02.06.2014р. застосовуються саме приписи п.2 Порядку №283, з урахуванням яких, такий період роботи, зважаючи, що протягом нього позивач обіймала різні посади в органі місцевого самоврядування, передбачених у ст.14 Закону №2493-ІІІ, підлягає зарахуванню до стажу державної служби позивача.
Таким чином, суд дійшов висновку, що період роботи позивача з 31.07.2001р. до 02.06.2014р. на посадах в органі місцевого самоврядування, що становить понад 10 років, відповідачем незаконно не враховано у стаж її державної служби.
Водночас, зважаючи на те, що на час звернення до відповідача із заявою про переведення на пенсію згідно із Законом №3723-XII ОСОБА_1 досягла 60-річного віку, на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ (на 01.05.2016р.) мала понад 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців та в органах місцевого самоврядування (7 років 5 місяців самостійно врахованих відповідачем за період з 02.02.1994р. до 30.07.2001р. та понад 13 років 10 місяців за період з 31.07.2001р. до 02.06.2014р., безпідставно неврахований відповідачем у стаж державної служби позивача) та мала страховий стаж понад 35 років, суд дійшов висновку, що позивач набула право на призначення пенсії відповідно до положень Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.
Отже, маючи станом на 1 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ) стаж державної служби понад 20 років, ОСОБА_1 зберегла за собою після 1 травня 2016 року право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, оскільки також має передбачені частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ вік і страховий стаж.
Також з метою належного та ефективного захисту прав позивача суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача зарахувати до стажу державної служби позивача період її роботи в органах місцевого самоврядування з 31.07.2001р. до 02.06.2014р. у виконавчому комітеті Конотопської міської ради, оскільки, як встановлено судом, цей період відповідно до приписів п.6 Порядку №229, п.8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII та п.2 Порядку №283 підлягає зарахуванню до стажу державної служби позивача.
Щодо періодів роботи позивача з 02.02.1994р. до 30.07.2001р., то, як встановлено судом (а.с.43), вищевказані періоди були самостійно зараховані відповідачем до стажу державної служби позивача.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача з 08 серпня 2023 року призначити та виплатити їй пенсію державного службовця у розмірі 60% заробітної плати, зазначеної в довідках виконавчого комітету Конотопської міської ради № 18 від 08.08.2023 та № 19 від 08.08.2023, відповідно до статті 37 частини 1 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ та пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, із врахуванням раніше виплачених сум, суд зазначає наступне.
Відповідно до Рекомендації №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Оскільки спірним рішенням відповідача було протиправно відмовлено позивачеві у переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», лише через недостатність, на думку відповідача, у позивача станом на 01.05.2016р. необхідного стажу державної служби, водночас, судом встановлено, що ОСОБА_1 на час звернення до відповідача із заявою про переведення на пенсію згідно із Законом №3723-XII досягла 60-річного віку, на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ, тобто на 01.05.2016р., мала необхідний стаж державної служби - понад 20 років (7 років 5 місяців самостійно врахованих відповідачем за період з 02.02.1994р. до 30.07.2001р. та 13 років 10 місяців за період з 31.07.2001р. до 02.06.2014р., безпідставно неврахований відповідачем у стаж державної служби позивача, які суд зобов`язав зарахувати до такого стажу) та мала страховий стаж понад 35 років, тобто позивач набула право на призначення пенсії відповідно до положень Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, суд вважає, що у цьому випадку у пенсійного органу відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень і єдиним варіантом поведінки пенсійного органу у цьому випадку є саме призначення позивачеві пенсії згідно з Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ на підставі її заяви від 08.08.2023р.
Таким чином, суд дійшов висновку про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію згідно з Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ з 05.10.2022р. і про задоволення позовних вимог в цій частині.
При цьому, позивач має право на призначення пенсії державного службовця саме відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, а не згідно з Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ, оскільки за встановленими обставинами справи позивач, маючи станом на 1 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ) стаж державної служби понад 20 років, зберегла за собою після 1 травня 2016 року право на призначення пенсії державного службовця саме відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, адже також має передбачені частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ вік і страховий стаж.
Водночас, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 в частині щодо зобов`язання відповідача при здійсненні призначення пенсії урахувати довідки виконавчого комітету Конотопської міської ради № 18 від 08.08.2023 та № 19 від 08.08.2023 та виплатити їй пенсію державного службовця у розмірі 60% заробітної плати, зазначеної в таких довідках, оскільки вказані вимоги є передчасними, позаяк у цьому випадку предметом спору є саме встановлення права позивача на призначення їй пенсії за Законом України «Про державну службу», при цьому, яким чином в подальшому буде здійснюватися обчислення такої пенсії після її призначення та чи буде в майбутньому враховані при такому обчисленні пенсії позивача вищевказані довідки про заробітну плату, на цей час стверджувати неможливо, водночас, вирішення позовних вимог на майбутнє, як було вказано вище, суперечить приписам ст.5 КАС України, якою визначено, що захисту підлягає саме порушене право особи, а не можливість його порушення в майбутньому.
Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1073грн.60, тому, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, стягненню на користь позивача з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань підлягають судові витрати зі сплати судового збору пропорційно частині задоволених позовних вимог у розмірі 536грн.80коп.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
У задоволенні інших вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Осіпова