Справа № 200/1775/24
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року Справа№200/1775/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2023 року по 08.03.2024 року включно;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2023 року по 08.03.2024 року в сумі 87495 гривень 68 копійок.

В обґрунтування позову позивач вказує на те, що він проходив службу в Національній поліції України в Донецькій області та був звільнений з органів внутрішніх справ за наказом ГУНП в Донецькій області від 17.02.2023 року № 72 о/с.

Зазначає, що через непроведення відповідачем усіх необхідних розрахунків стосовно нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки за 2021-2022 роки він звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23 цей позов задоволено та, серед іншого, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки у кількості 60 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 17.02.2023 року.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем 09.03.2024 року було нараховано та виплачено позивачу грошову компенсацію у загальній сумі 44801,94 грн, проте, як вказує позивач, відповідачем протиправно не нарахована і не виплачена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначені обставини стали приводом для звернення до суду з цим позовом.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свої заперечення, відповідач зазначає, що у спірних правовідносинах діяв у межах повноважень, в порядку та у спосіб, що визначені законом.

У відзиві на позов відповідач вказує, що на момент проходження і звільнення позивача зі служби в поліції спеціальним законодавством не було передбачено нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки за попередні роки, а причиною затримки належних позивачу виплат є їх спірний характер, який обумовлювався відповідним судовим спором.

При цьому, на думку відповідача, право на компенсацію за невикористані відпустки за попередні роки виникло у позивача лише після прийняття судом рішення від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23 та набрання цим рішенням суду законної сили.

За наведених обставин, як зазначається у відзиві, відсутня вина відповідача у невиплаті позивачу компенсації за невикористані відпустки за попередні роки.

Відповідач зауважує на тому, що положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції після 19.07.2022 року, зменшено строк, за який підприємство, установа, організація несуть відповідальність за затримку розрахунку під час звільнення працівника, до 6-ти місяців, однак позивач, посилаючись на те, що він є нібито військовослужбовцем, нарахував суму середнього заробітку за 13 місяців.

Серед іншого, відповідач вказує на те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка нарахована позивачем, становить майже 202% від суми, яку позивачу було нараховано та виплачено за рішенням суду, отже, є свавільною та такою, що виходить за межі принципів адміністративного судочинства.

У зв`язку з цим відповідач зазначає, що суд має право зменшити розмір передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України відшкодування, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги у повному обсязі чи частково.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16.04.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 200/1775/24 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

З 04.06.2024 року по 17.06.2024 року суддя Бабіч С.І. перебував у щорічній відпустці.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_1 (дата видачі - 24.09.2018 року, дійсний до 24.09.2028 року), РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; адреса для листування: АДРЕСА_3 .

Позивач у справі проходив службу в Національній поліції України з 05.07.2020 року на підставі наказу т.в.о. начальника ГУНП в Донецькій області від 16.07.2020 року № 299 о/с.

Наказом начальника ГУНП в Донецькій області від 17.02.2023 року № 72 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за власним бажанням з 17.02.2023 року.

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування і невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки у кількості 60 днів та про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки у кількості 60 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 17.02.2023 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23 даний позов було задоволено повністю: визнано протиправною бездіяльність відповідача стосовно ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки у кількості 60 днів позивачу, а також зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки у кількості 60 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 17.02.2023 року.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2023 року вказане рішення суду було залишено без змін.

На виконання рішення суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23 відповідачем було здійснено нарахування та виплату позивачу компенсації за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки у сумі 44801,94 грн.

Зазначена виплата була проведена 09.03.2024 року, що підтверджується наданою до справи випискою по банківському рахунку.

Суд зауважує, що вказана сума компенсації не оспорюється позивачем.

Разом із цим, як зазначає позивач та не заперечує відповідач, під час нарахування та виплати на користь позивача компенсації за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки на виконання рішення суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23 відповідачем не було нараховано та виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

За розрахунками позивача, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2023 року по 08.03.2024 року складає 87495,68 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина та засади регулювання праці і зайнятості визначаються виключно законами України (пункти 1 та 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Суд зауважує, що чинним спеціальним законодавством не врегульовано питання щодо виплати середнього заробітку або компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, строки проведення розрахунку при звільненні, а також відповідальність за недотримання вказаних строків передбачені положеннями статей 116 і 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

У тих правовідносинах, що є предметом розгляду даної справи, за загальним правилом, пріоритетними є саме норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах таких положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26.06.2019 року у справі № 826/15235/16 року, від 31.10.2019 року у справі № 2340/4192/18, від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17, від 15.07.2020 року у справі № 824/144/16-а, від 05.08.2020 року у справі № 826/20350/16, від 24.12.2020 року у справі № 340/401/20, від 28.01.2021 року у справі № 240/11214/19 та інших.

З огляду на викладене, положення статей 116 та 117 КЗпП України у даному випадку є повністю застосовними до спірних правовідносин.

Суд зазначає, що норми матеріального права (у тому числі положення КЗпП України), з огляду на дату звільнення позивача (17.02.2023 року) та дату проведення з ним відповідачем повного розрахунку на виконання рішення суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23 (09.03.2024 року), застосовуються судом у даному рішенні в редакції, яка була чинна в період існування спірних у цій справі правовідносин.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна і додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, які були нараховані працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Як зазначається Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" слід розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Отже, вказаними вище нормами КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У випадку невиконання такого обов`язку настає відповідальність, яка передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, у тому числі захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, що необхідний для забезпечення його життя.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником стосовно своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням роботодавцем свого обов`язку.

Водночас, за редакцією статті 117 КЗпП України, яка діяла станом на дату фактичного проведення відповідачем розрахунку на виконання рішення суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23 (тобто станом на 09.03.2024 року), час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає оплаті середнім заробітком, був обмежений шістьма місяцями.

Оскільки на дату фактичного розрахунку, проведеного на виконання судового рішення, як і на дату звернення до суду з цим адміністративним позовом, положення статті 117 КЗпП України передбачали обмеження часу затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, 6-місячним строком, при вирішенні даного спору суд застосовує редакцію статті 117 КЗпП України у чинній на дату фактичного розрахунку редакції.

Аналогічні висновки були наведені Верховним Судом у постанові від 28.06.2023 року у справі № 560/11489/22.

Як зауважив Верховний Суд у даній постанові, з посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Конституційним Судом України у рішенні від 22.02.2012 року у справі № 4-рп/2012 зазначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, які належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України, а саме - в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При цьому непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У даному рішенні Конституційний Суд України зауважив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, тож працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення цього правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення із цим працівником остаточного розрахунку.

Отже, виходячи із системного аналізу положень статей 116, 117, 233 КЗпП України, а також враховуючи рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі № 4-рп/2012 та правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать, і у випадку, коли роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке установлена положеннями статті 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівнику). Лише після проведення фактичного розрахунку (після виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного статтею 233 КЗпП України.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 року у справі № 400/3151/19.

Приймаючи до уваги те, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку починаючи з 18.02.2023 року, остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 09.03.2024 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду 25.03.2024 року, суд приходить до висновку про те, що позивачем правомірно визначено початок перебігу прострочення розрахунку при звільненні та не пропущено строк звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Судом відхиляються аргументи відповідача з приводу того, що право на компенсацію за невикористані відпустки за попередні роки виникло у позивача лише після прийняття судом рішення від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23 та набрання цим рішенням суду законної сили, та з приводу відсутності вини відповідача у невиплаті позивачу компенсації за невикористані відпустки за попередні роки як хибні, з огляду на таке.

Право позивача на нарахування та виплату компенсації за невикористані відпустки за попередні роки виникло не з рішення суду, а у день його звільнення - 17.02.2023 року, на підставі положень статті 116 КЗпП України ("...виплата всіх сум, що належать йому..."). При цьому рішенням суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23 було встановлено факт непроведення повного розрахунку відповідача із позивачем саме в день його звільнення (встановлено невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки у кількості 60 днів).

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2023 року по 08.03.2024 року (тобто з наступного дня після дати його звільнення зі служби і до моменту фактичного розрахунку на виконання рішення суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23) в сумі 87495,68 грн.

Питання про обчислення середнього заробітку (середньої заробітної плати) унормовані Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 2 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. При цьому в разі, якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

Відповідно до змісту абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з положеннями пункту 5 Порядку № 100 установлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи саме з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у передбачених чинним законодавством випадках - на число календарних днів за цей період.

Згідно з абзацом 2 пункту 8 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Абзацом 3 пункту 8 Порядку № 100 установлено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Судом установлено, що фактично повний розрахунок при звільненні з позивачем на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23 було здійснено відповідачем 09.03.2024 року шляхом зарахування на особистий рахунок позивача в АТ КБ "Приватбанк" грошових коштів у розмірі 44801,94 грн (призначення платежу - компенсація за невикористані щорічні відпустки згідно з рішенням суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23 на користь ОСОБА_1 ).

Зазначена сума компенсації позивачем не оспорюється.

Як вказує позивач та не заперечує відповідач, при нарахуванні та виплаті компенсації за невикористані календарні дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2021-2022 роки на виконання рішення суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні нараховано та виплачено не було.

Згідно з наданою відповідачем довідкою про середній розмір грошового забезпечення від 18.04.2024 року № 236 позивачу було нараховано та виплачено грошове забезпечення за грудень 2022 року та січень 2023 року (останні два календарні місяці перед звільненням) - по 14598,00 грн за кожен місяць. Грошове забезпечення позивача за останні два календарних місяці служби, що передували місяцю його звільнення, складало:

- середньомісячний розмір грошового забезпечення - 14598,00 грн;

- середньоденний розмір грошового забезпечення - 470,90 грн.

Суд зауважує, що позивачем у позовній заяві помилково визначено середньоденний розмір грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці перед звільненням на рівні 475,52 грн, що пов`язано з невірно обрахованим розміром грошового забезпечення за січень 2023 року, вказана позивачем сума якого складає 14884,36 грн.

Згідно з наданими довідками про грошове забезпечення позивача у грудні 2022 року та січні 2023 року грошове забезпечення позивача становило 14598,00 грн, у тому числі:

- посадовий оклад - 2400,00 грн;

- оклад за спеціальним званням - 1600,00 грн;

- надбавка за стаж служби - 600,00 грн;

- набавка за специфічні умови проходження служби - 1840,00 грн;

- премія - 8158,00 грн.

Таким чином, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача за останні два календарні місяці перед звільненням складає:

(14598,00 грн + 14598,00 грн) / 62 дні = 470,90 грн.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який був нарахований за 184 дні, починаючи з 18.02.2023 року, визначено позивачем у сумі 87495,68 грн.

Отже судом відхиляються доводи відповідача про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні був нарахований позивачем за 13 місяців.

З огляду на положення статті 117 КЗпП України, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні нараховується за весь час затримки, але не більш як за 6 місяців.

Відтак, у даному випадку правомірним буде нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2023 року по 18.08.2023 року, який за результатами арифметичного підрахунку налічує 182 календарних дні.

У той же час, виходячи з вимог Порядку № 100, при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні використовуються робочі дні.

Період з 18.02.2023 року по 18.08.2023 року за результатами арифметичного підрахунку налічує 130 робочих днів.

Отже, враховуючи викладене, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2023 року по 18.08.2023 року становить:

470,90 грн х 130 днів = 61217,00 грн.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, але підлягають частковому задоволенню у межах суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2023 року по 18.08.2023 року в розмірі 61217,00 грн.

Щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, про яку вказує відповідач.

Обґрунтовуючи свою позицію в цій частині, відповідач посилається на висновки, які були викладені у постановах Верховного Суду від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16 та Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Суд зауважує, що позивача було звільнено зі служби в поліції 17.02.2023 року, а повний розрахунок з ним на виконання рішення суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23 був проведений відповідачем 09.03.2024 року.

Як на момент звільнення позивача зі служби, так і на момент проведення з ним повного розрахунку на виконання рішення суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23, стаття 117 КЗпП України діяла у редакції, яка передбачала обмеження виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 6-ма місяцями.

Така редакція норми статті 117 КЗпП України діяла з 19.07.2022 року.

До 19.07.2022 року редакція норми статті 117 КЗпП України не містила обмежень щодо строку виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Правова позиція щодо можливості зменшення судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку, була сформована Верховним Судом за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин, коли стаття 117 КЗпП України не містила обмежень щодо строку виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Тобто зменшення судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із застосуванням принципу співмірності (за наявності істотного дисбалансу між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати) є можливим лише щодо правовідносин, які мали місце до 19.07.2022 року.

До правовідносин, які мали місце після 19.07.2022 року, коли стаття 117 КЗпП України містила обмеження виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 6-ма місяцями, застосовувати сформовану практику Верховного Суду щодо пропорційності та співмірності стягнутої суми, є недоречним, з огляду на те, що вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Правову позицію аналогічного змісту було викладено Верховним Судом у постановах від 28.06.2023 року у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 року у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 року у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 року у справі № 420/11416/23, від 23.05.2024 року у справі № 200/2048/23, тощо.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги дату звільнення позивача, дату проведення з ним відповідачем повного розрахунку на виконання рішення суду від 11.07.2023 року у справі № 200/2043/23, чинну в період існування спірних правовідносин редакцію статті 117 КЗпП України та висновки Верховного Суду, в даному випадку у суду відсутні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн (квитанція № B03A-C165-829X-EE2C від 11.04.2024 року).

Докази здійснення інших судових витрат позивачем не надані.

Судом частково задоволено майнову позовну вимогу стосовно зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у межах суми 61217,00 грн за період з 18.02.2023 року по 18.08.2023 року.

Отже, з урахуванням вимог частини 3 статті 139 КАС України, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають присудженню понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 677,94 грн.

Керуючись Конституцією України, Кодексом законів про працю України, постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2023 року по 18.08.2023 року включно.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (код згідно з , місцезнаходження: 85300, Донецька область, м. Покровськ, вул. Мандрика, буд. 7) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; адреса для листування: АДРЕСА_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.02.2023 року по 18.08.2023 року в сумі 61217 (шістдесят одна тисяча двісті сімнадцять) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; адреса для листування: АДРЕСА_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області (код згідно з , місцезнаходження: 85300, Донецька область, м. Покровськ, вул. Мандрика, буд. 7) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 677 (шістсот сімдесят сім) гривень 94 копійки.

Повне судове рішення складене 18 червня 2024 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч