Справа № 400/8493/23
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2024-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/8493/23
Перша інстанція: суддя Лісовська Н. В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Турецької І.О.,

Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не проведення ОСОБА_1 нарахування та виплати середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 22.06.2023р. по виплаті індексації грошового забезпечення в період з 1.01.2016р. по 1.03.2018р. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 15.05.2020р. по 22.06.2023р. включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995р. №100 із застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з врахуванням висновків щодо застосування норм права викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі №821/1083/17.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 15.05.2020р. він звільнений з військової служби.

При звільненні відповідачем не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 1.01.2016р. по 1.03.2018р. із застосуванням базового місяця січня 2008 року.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2022р. по справі №400/9548/21 визнано протиправними дії відповідача та зобов`язано здійснити перерахунок та виплату індексації.

22.06.2023р. на виконання рішення суду відповідачем виплачено 77 935,19грн..

Позивач вважає, що одночасно з виплатою індексації відповідач повинен був нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку 22.06.2023р. по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 1.01.2016р. по 1.03.2018р. із застосуванням базового місяця січня 2008 року.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 15.05.2020р. по 22.06.2023р. у сумі 77 935,19грн..

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ВЧ НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2024р. апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 задоволено частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023р. змінено, виклавши абзац третій її резолютивної частини у наступній редакції:

«Зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 16.05.2020р. по 16.11.2020р. у сумі 10 532,75грн.».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погодившись із постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2024р., ОСОБА_1 подав касаційну скаргу.

Так, постановою Верховного Суду від 30.04.2024р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та скасовано постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2024р.. Дану справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9.05.2024р. було прийнято до свого провадження дану адміністративну справу та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження з 6 червня 2024р..

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи позицію Верховного Суду, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки станом на день звільнення позивача зі служби, відповідачем не було проведено з ним розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення, позивач відповідно до ст.117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі виплаченої індексації грошового забезпечення, а саме 77 935,19грн..

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 у період з 22.06.1996р. по 15.05.2020р. проходив військову службу у Збройних Силах України.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 15.05.2020р. №109 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Позивач вважав, що при звільненні зі служби йому не у повному обсязі виплачено індексацію грошового забезпечення, а тому звернувся до суду із відповідним позовом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.06.2021р. по справі №400/2218/21 визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо відмови провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 1.01.2016р. по 1.03.2018р.; зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1.01.2016р. по 1.03.2018р.; в решті позову відмовлено.

На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.06.2021р. по справі №400/2218/21 відповідач нарахував індексацію за спірний період із застосуванням базового місяця січень 2016 року.

Не погодившись із вказаними діями військової частини щодо застосування базового місяця для розрахунку індексацію, ОСОБА_1 знову звернувся до суду із позовом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2022р. по справі №400/9548/21 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2022р. у справі №400/9548/21 рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято по справі нову постанову, якою визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо відмови провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби в Збройних Силах України у ВЧ НОМЕР_1 в період з 1.01.2016р. по 1.03.2018р. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін дія розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року; зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 нарахування та виплатити індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у ВЧ НОМЕР_1 в період з 1.01.2016р. по 1.03.2018р. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін дія розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

На виконання постанови від 11.07.2022р. у справі №400/9548/21 22.06.2023р. відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення з 1.01.2016р. по 1.03.2018р. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін дія розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року у сумі 77 935,19грн..

30.06.2023р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку по виплаті індексації грошового забезпечення в період з 1.01.2016р. по 1.03.2018р. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, однак відповіді не отримав.

Позивач вважає, що у нього є право у відповідності до ст.117 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Перевіряючи правомірність та законність дій ІНФОРМАЦІЯ_1 (ВЧ НОМЕР_2 ) у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх незаконність та протиправність, в межах доводів апеляційної скарги та у відповідності до висновків Верховного Суду, судова колегія виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

Приписами ст.1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону № 2011-XII).

Відповідно до абз.1 та 3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 (дія якого відповідно до ч.3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закон №2011-ХІІ.

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про застосування норм ст.116 та ст.117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30.04.2020р. у справі №140/2006/19, від 16.07.2020р. у справі №400/2884/18, від 20.01.2021р. у справі №200/4185/20-а, від 20.01.2021р. у справі №240/12238/19, від 5.03.2021р. у справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021р. у справі №340/970/20.

Як вбачається із матеріалів справи, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2022р. у справі №400/9548/21 ВЧ НОМЕР_1 22.06.2023р. виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 77 935,19грн..

З огляду на вказане, судова колегія вважає, що період затримки повного розрахунку при звільненні становить з 15.05.2020р. (дати звільнення зі служби) до моменту остаточного розрахунку 22.06.2023р..

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 протиправними.

Приписами ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Виходячи із такого законодавчого регулювання Велика Палата Верховного Суду у справі №810/451/17 акцентувала увагу, що, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Відтак, у вказаній справі Велика Палата дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи дату повного розрахунку при звільненні та звернення ОСОБА_1 до суду із даним адміністративним позовом, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпП України в редакції ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX. .

В апеляційній скарзі апелянт посилається виключно на відсутність у позивача права на отримання середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні та не вказує жодних доводів щодо незгоди із розрахунком відповідного середнього заробітку.

З огляду на викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для незгоди із розрахунком суми середнього заробітку, визначеним у сумі 77 935,19грн., а тому погоджується із висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_3 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: І.О. Турецька

О.А. Шевчук