Справа № 300/2457/19
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

18 червня 2024 року

м. Київ

справа №300/2457/19

адміністративне провадження №К/9901/26414/20

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Рибачука А.І.,

суддів: Загороднюка А.Г., Коваленко Н.В., Мельник-Томенко Ж.М., Олендера І.Я., Смоковича М.І., Ханової Р.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження в суді касаційної інстанції адміністративну справу №300/2457/19

за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, про стягнення шкоди, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020, ухвалену судом у складі колегії суддів: головуючого судді Хобор Р.Б., суддів: Носа С.П., Сеника Р.П.,

УСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути на його користь з Державного бюджету України шкоду завдану законом, що визнаний неконституційним шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби грошових коштів на суму 46572,26 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що з жовтня 2016 року він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, призначене відповідно до Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, на підставі яких, щомісячно, починаючи з жовтня 2016 року по лютий 2018 року, з його довічного грошового утримання, утримувались суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Всього утримано 46572,26 грн.

Позивач стверджує, що застосування пенсійним органом закону, який не відповідає положенням Конституції України призвело до звуження змісту та обсягу гарантованого Основним Законом права на майно, зокрема на належний розмір його грошового утримання як судді у відставці, на отримання якого він мав законні сподівання. Позивач вважає, що йому завдано матеріальну шкоду в розмірі суми податків на доходи фізичних осіб, які були утримані з його довічного грошового утримання, а тому він має право на її відшкодування державою. Це право, як зазначив позивач, передбачене статтею 152 Конституції України та статтею 1175 Цивільного кодексу України.

2. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шкоду завдану законом, що визнаний неконституційним, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача грошових коштів на суму 46572,26 грн.

3. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020 скасовано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

4. 15.10.2020 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скаржник просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020 та залишити в силі рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020.

5. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2020 визначено склад колегії суддів для розгляду цієї справи: Стеценко С.Г. - головуючий суддя, судді: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.

6. Верховний Суд ухвалою від 02.11.2020 відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

7. 20.11.2020 та 23.11.2020 до суду касаційної інстанції від Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області і Державної казначейської служби України надійшли відзиви на касаційну скаргу, в яких зазначені учасники процесу просять суд відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін постанову суду апеляційної інстанції.

8. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 17.01.2022 №71/0/78-22 призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи між суддями у зв`язку з постановленням Верховним Судом ухвали від 13.01.2022 про самовідвід суддів Стеценка С.Г., Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.

9. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2022 визначено склад колегії суддів для розгляду цієї справи: Кашпур О.В. - головуючий суддя, судді: Уханенко С.А., Радишевська О.Р.

10. На підставі службової записки секретаря судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян ОСОБА_2 від 02.02.2024 №86/0/64-24 щодо настання обставин, які унеможливлюють розгляд судової справи, у зв`язку з тривалою тимчасовою непрацездатністю судді Кашпур О.В., яку визначено головуючою суддею в розгляді цієї справи, з метою дотримання строків розгляду справи, розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 05.02.2024 №166/0/78-24 призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи між суддями.

11. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2024 визначено склад колегії суддів для розгляду цієї справи: Єресько Л.О. - головуючий суддя, судді: Загороднюк А.Г., Соколов В.М.

12. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 09.02.2024 №199/0/78-24 призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи між суддями у зв`язку з постановленням Верховним Судом ухвали від 08.02.2024 про самовідвід суддів Єресько Л.О., Загороднюка А.Г., Соколова В.М.

13. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2024 визначено склад колегії суддів для розгляду цієї справи: Єзеров А.А. - головуючий суддя, судді: Стародуб О.П., Берназюк Я.О.

14. Ухвалою від 11.03.2024 Верховний Суд у складі колегії суддів, враховуючи, що колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав та судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду по-різному застосовують норму частини третьої статті 152 Конституції України при розгляді справ, спори в яких стосуються відшкодування шкоди завданої актом, який визнано неконституційним, яка була завдана в період дії відповідного Закону до визнання його неконституційним, дійшов висновку про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики та відповідно до частини другої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вирішив передати справу №300/2457/19 на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

15. Ухвалою судді Верховного Суду від 29.04.2024 справу призначено до розгляду об`єднаною палатою в порядку письмового провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

16. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує довічне грошове утримання судді у відставці.

У період з жовтня 2016 року по лютий 2018 року включно Тисменицьке об`єднане управлінням Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, керуючись абзацом першим підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, з щомісячного довічного грошового утримання позивача утримувало податок на доходи фізичних осіб та військовий збір і загальна сума відрахувань за вказаний період становить 46572,26 грн.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Позивач, вважаючи, що застосування пенсійним органом закону, який не відповідає положенням Конституції України призвело до звуження його права на отримання в належному розмірі щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та завдало йому шкоди, звернувся з цим позовом до суду.

ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

17. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з дією норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яка надалі була визнана неконституційною, ОСОБА_1 недоотримав належні йому до виплати суми щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 46572,26 грн., оскільки пенсійний орган в період з жовтня 2016 року по лютий 2018 року відраховував з щомісячного грошового утримання позивача податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Суд першої інстанції також зазначив, що прийняття неконституційного закону свідчить про те, що шкоду позивачеві завдано саме державою, а тому відшкодування має бути здійснено шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

18. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що рішення Конституційного Суду України не мають ретроспективної дії в часі, а тому не впливають на правовідносини, що склались до їх ухвалення.

Апеляційний суд також зазначив, що частина третя статті 152 Конституції України визначає право особа на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі, актом, який визнаний неконституційним, однак на реалізацію зазначеної норми відповідний закон, який би визначав порядок відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка завдана фізичній або юридичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, на цей час не прийнятий, а тому визначити спосіб відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок дії абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України неможливо.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВІВ

19. В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статті 56, частини третьої статті 152 Конституції України статтей 22 та 1175 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), відтак, протиправно відмовив в задоволенні вимоги про відшкодування шкоди, якої він зазнав внаслідок дії норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, що була визнана неконституційною, у зв`язку з чим просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

20. У відзивах на касаційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області і Державна казначейська служба України зазначають, що на момент виникнення спірних правовідносин абзац перший підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України був чинний, відтак, територіальний орган Пенсійного фонду України законно утримував з довічного грошового утримання позивача податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій справі, а тому, на думку зазначених учасників справи, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

21. Перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги та заслухавши доповідь судді-доповідача, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для розгляду цієї справи об`єднаною палатою з огляду на наступне.

22. Юрисдикцію, повноваження адміністративних судів та порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, який передбачає, що у визначених цим Кодексом випадках перегляд судових рішень судом касаційної інстанції здійснює, зокрема, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду (частина дев`ята статті 33 КАС України).

23. Стаття 346 КАС України закріплює підстави для передачі справи на розгляд об`єднаної палати. Зокрема, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати (частина друга статті 346 КАС України).

24. Порядок передачі справи на розгляд об`єднаної палати регламентує стаття 347 КАС України. Так, питання про передачу справи на розгляд об`єднаної палати вирішує суд за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи більшістю від складу суду, що розглядає справу. Таке питання може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції, про що суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 КАС України.

25. Верховний Суд у складі колегії суддів, передаючи цю справу на розгляд об`єднаної палати, зазначив, що колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав та судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду по-різному застосовують норму частини третьої статті 152 Конституції України при розгляді справ, спори в яких стосуються відшкодування шкоди завданої актом, який визнано неконституційним і, яка була завдана в період дії відповідного Закону до визнання його неконституційним, у зв`язку із чим ухвалою від 11.03.2024 вирішив передати справу №300/2457/19 на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для формування єдиної правозастосовчої практики при вирішенні наступних питань:

1) наявність або відсутність у позивача права на відшкодування шкоди завданої актом, який визнано неконституційним, за період дії відповідного Закону до визнання його неконституційним;

2) ч є суми податку та військового збору, які утримані із довічного грошового утримання судді на підставі неконституційного акта матеріальною шкодою;

3) застосовність в правовідносинах, що склались в цій справі положення статті 1175 Цивільного кодексу України, якою врегульовано питання відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності.

26. Проте як свідчить зміст ухвали від 11.03.2024, порушуючи питання про передачу справи №140/1568/23 на розгляд об`єднаної палати, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, пославшись лише на зміст статті 347 КАС України, не вказала законодавчо визначену підставу для передачі справи на розгляд об`єднаної палати, а також не вказала від якого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати, на її думку, необхідно відступити Верховному Суду, з посиланням на постанови, у яких його викладено, що відповідно до частини четвертої статті 347 КАС України є передумовою для передачі справи на розгляд об`єднаної палати.

27. Варто також зазначити, що наведені в ухвалі від 11.03.2024 обґрунтування щодо наявності потреби в узагальненні судової практики та напрацюванні єдиного підходу до розгляду спорів подібних до того, що має місце в цій справі, не можуть слугувати підставою для розгляду справи об`єднаною, натомість такі доводи можуть лягти в основу обґрунтувань наявності підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 346 КАС України.

28. Отже, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду вважає, що відсутність в ухвалі від 11.03.2024 мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у конкретній постанові Верховного Суду, який, на думку колегії суддів, є помилковим, не створює підстав для прийняття до розгляду об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду справи № 300/2457/19.

29. Щодо меж повноважень об`єднаної палати при ухваленні рішення про повернення справи на розгляд відповідної колегії необхідно зазначити наступне.

30. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює право на справедливий суд: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

31. Вимога щодо того, що суд має бути «встановленим законом», є однією з декількох вимог Конвенції та протоколів до неї і встановлює, що дії національних органів мають базуватись на внутрішньому праві, наприклад пункт 1 статті 5 («відповідно до процедури, встановленої законом» та «законний» арешт або затримання), пункт 2 статті 8 («у відповідності з законом»), підпункти 2 статей 9, 10 та 11 («встановлені законом»), пункт 2 та пункт 4 статті 2 Протоколу № 4 («згідно із законом») та пункт 1 статті 4 Протоколу № 7 («відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави»).

32. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях щодо формулювання «встановлений законом» робить висновки, що межі цієї вимоги є більш обмеженими, ніж вимога стосовно того, що суд має діяти відповідно до закону або шляхом, «передбаченим законом». Буквальне тлумачення цього вислову приводить до думки, що вимагається правова підстава для існування та організації суду, включно із визначенням питань, які підпадають під юрисдикцію суду.

33. Цей термін не можна розуміти у тому сенсі, що суд для того, щоб уважатись встановленим законом, має також дотримуватись всіх вимог, передбачених національним законодавством, щодо здійснення його функцій. Якщо б існувала така концепція, не було б жодного сенсу виокремлювати пункт 1 статті 6 щодо цього питання з-поміж інших статей.

34. Об`єднана палата повторює, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

35. У межах досліджуваного питання, за статтею 6 Конвенції, для того, щоб визначити, чи має об`єднана палата «повну юрисдикцію» або забезпечує «достатність перегляду» для досягнення завдань своєї процесуальної діяльності, остання керується основними засадами щодо справедливого розгляду і вирішення адміністративних справ, якими є принципи адміністративного судочинства, закріплені у Конституції України, Конвенції та інших міжнародних договорах, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, Кодексі адміністративного судочинства України, враховує такі чинники, як предмет оскаржуваного рішення, зміст спору, встановлені судом фактичні обставини, включаючи бажані та дійсні підстави для необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду.

36. Передача справи на розгляд об`єднаної палати за відсутності підстав, зазначених у статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (суд, який розглядає справу у складі колегії суддів передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного суду у складі колегії з іншої палати), та з порушенням порядку передачі, зазначених у статті 347 Кодексу адміністративного судочинства України (суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу) призводить до перевищення повноважень об`єднаної палати, а саме положень Кодексу адміністративного судочинства України, які регулюють діяльність останньої (стаття 33 Кодексу адміністративного судочинства України), а тому остання не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції відносно цього судового провадження.

37. У цьому контексті варто наголосити на тому, що під час застосування загальних засад адміністративного судочинства суттєве значення для встановлення точного та повного змісту принципів адміністративного судочинства має практика Європейського суду з прав людини, у рішеннях якого систематично розкривається суть та призначення універсальних засад судочинства.

38. Право на справедливий судовий розгляд (право на належну судову процедуру), що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), § 49). Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків». Таким чином, у статті 6 представлено «право на суд», разом із «правом на доступ до суду», тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), § 36). «Право на суд» та право на доступ не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v. Greece (Філіс), § 59; De Geouffre de la Pradelle v. France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), § 28, і Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], § 229).

39. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 09.01.2013, заява № 21722/11).

40. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19.03.1997, заява № 18357/91, пункт 40).

41. Звертаючись до принципу юридичної визначеності в контексті практики Європейського суду, об`єднана палата приділяє увагу питанню поваги до остаточних судових рішень, у розумінні вимоги, що остаточне судове рішення не має ставитись під сумнів за відсутності обставин суттєвого та неспростовного характеру, які це можуть виправдати. Адже за результатом безпідставного провадження, об`єднана палата по суті може нівелювати результат завершеного судового провадження, а саме зроблений правовий висновок щодо застосування норми права.

42. Отже, не маючи повноважень на здійснення судочинства в цьому провадженні, об`єднана палата діятиме всупереч чітким процесуальним нормам, що не відповідало б принципу юридичної визначеності та обов`язковості (остаточності) рішень та спричинило б порушення статті 6 Конвенції.

43. Об`єднана палата враховує, що стаття 347 КАС України не містить положень саме як діяти об`єднаній палаті у випадку встановлення порушення порядку передачі справи на її розгляд. Однак при застосуванні таких повноважень як повернення справи відповідній колегії суддів для розгляду, об`єднана палата враховує, що Європейський суд з прав людини визнає, що найвищий судовий орган, уповноважений тлумачити закон, може ухвалювати рішення, яке не було чітко визначене законом. У випадку такого застосування закону суд повинен надати чіткі й вірогідні підстави для такого виняткового відступу від застосування своїх визначених повноважень (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine) від 20.07.2006, заяви № 29458/04 та № 29465/04, рішення у справі «ХуліоВоуЖиберт та Ель Хогар і ля Мода проти Іспанії» (JulioBouGibertandElHogar Y LaModa J. A. Х. А. v. Spain) (ухв.), заява № 14929/02, 13.05.2003, «ТОВ «Базальт-Імпекс» проти України» (Bazalt Impeks, TOV v. Ukraine, заява № 39051/07) від 01.12.2011).

44. Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що останній не має розглядати помилки фактів або права, допущені національними судами, до тої міри, поки вони не становили втручання у права або свободи, які захищаються Конвенцією (рішення у справі «Schenk v.Switzerland», від 12.07.1988, пункт 45; рішення у справі «Streletz, Kessler and Krenz v. Germany», №№ 34044/96, 35532/97 та 44801/98, пункт 49). Більше того, застосування та тлумачення національного законодавства - це функція національних органів, особливо судів (рішення у справі «Kopp v. Switzerland» від 25.03.1998, пункт 59).

45. Отже, вищевказані критерії застосування принципів адміністративного судочинства з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини свідчать про відсутність підстав для здійснення провадження в цій справі об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду.

46. З огляду на зазначене, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що справа підлягає поверненню відповідній колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 14, 33, 248, 256, 346, 347 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Справу №300/2457/19 за касаційної скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020 у справі №300/2457/19 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, про стягнення шкоди - повернути відповідній колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.І. Рибачук
судді А.Г. Загороднюк
Н.В. Коваленко
Ж.М. Мельник-Томенко
І.Я. Олендер
М.І. Смокович
Р.Ф. Ханова