Справа № 200/1819/24
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року Справа№200/1819/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - 1-й відповідач), до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - 2-й відповідач) і до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - 3-й відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 77 від 18.10.2023 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 77 від 31.10.2023 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити позивачці пенсію за віком з 06.08.2023 року, зарахувавши до страхового стажу періоди трудової діяльності відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 09.09.1980 року: з 09.09.1980 року по 31.08.1981 року - робота на посаді приймальника в Ольховатському районному виробництві управління побутового обслуговування - не зараховано 11 місяців 22 дні; з 21.03.1983 року по 20.05.1983 року - робота на посаді копірувальника 321 відділу на заводі Малишева у м. Харкові - не зараховано 3 місяці 6 дні; з 11.11.1983 року по 10.11.1985 року - робота робітником ділянки № 2 на комбінаті у м. Волноваха - не зараховано 2 роки; з 04.12.1986 року по 19.06.1991 року - робота комірником складу на комбінаті у м. Волноваха - не зараховано 4 роки 6 місяців 17 днів; з 19.09.1991 року по 13.06.1995 року - робота вантажником складу - не зараховано 3 роки 9 місяців 5 днів; з 20.06.1995 року по 25.03.1999 року - робота прибиральницею на Хлібзаводі у м. Волноваха - не зараховано 9 місяців 6 днів.

В обґрунтування позову позивачка зазначає, що за наслідками розгляду поданих нею заяв про призначення пенсії за віком 18.10.2023 року 1-м відповідачем та 31.10.2023 року 2-м відповідачем були прийняті рішення за № 77, якими позивачці було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку відсутністю необхідного страхового стажу 30 років.

При цьому, як вказує позивачка, при розгляді її заяв та прийнятті спірних рішень 1-м та 2-м відповідачами не було зараховано до страхового стажу позивачки періоди роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 09.09.1980 року:

- з 09.09.1980 року по 31.08.1981 року (11 місяців 22 дні);

- з 21.03.1983 року по 20.05.1983 року (3 місяці 6 дні);

- з 11.11.1983 року по 10.11.1985 року (2 роки);

- з 04.12.1986 року по 19.06.1991 року (4 роки 6 місяців 17 днів);

- з 19.09.1991 року по 13.06.1995 року (3 роки 9 місяців 5 днів);

- з 20.06.1995 року по 25.03.1999 року (9 місяців 6 днів).

Із вказаними рішеннями 1-го та 2-го відповідачів позивачка не погоджується та вважає, що вона має право на призначення пенсії за віком з 06.08.2023 року, із зарахуванням до її страхового стажу зазначених вище періодів.

Відповідачі позов не визнали, подали до суду відзиви на позовну заяву, в яких просять суд повністю відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідачі, серед іншого, вказують на те, що оскаржувані рішення, якими позивачці було відмовлено у призначенні пенсії за віком, є повністю законними та обґрунтованими.

Зокрема, як зазначається відповідачами, страховий стаж позивачки на дату її звернення за призначенням пенсії становив 27 років 7 місяців 20 днів.

При розгляді заяв позивачки від 11.10.2023 року та від 24.10.2023 року до її страхового стажу не враховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 09.09.1980 року (зокрема, з вересня 1980 року по грудень 1998 року), оскільки на титульному аркуші трудової книжки відсутня печатка підприємства, яке заповнювало трудову книжку, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка була затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 року № 162, та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка була затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58.

Оскільки на дату звернення за призначенням пенсії позивачка не мала необхідного страхового стажу 30 років, передбаченого положеннями частини 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", вона не має права на пенсію за віком відповідно до зазначеної норми, внаслідок чого спірними рішеннями позивачці було відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Серед іншого, 1-й відповідач у відзиві на позов зауважує, що заявлений позивачкою період роботи з 06.01.1991 року по 01.04.1991 року не підтверджується записами у трудовій книжці позивачки, отже, є заявленим позивачкою безпідставно.

Також 1-й відповідач зазначає, що прийняття рішення про призначення особі пенсії є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частині зобов`язання призначити позивачці пенсію.

3-й відповідач у відзиві на позов, серед іншого, зауважує, що позивачка зверталася із заявами про призначення пенсії від 11.10.2023 року та від 24.10.2023 року до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, але спірні рішення приймалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Позивачкою надано до суду відповідь на відзив, у якій вона наполягає на заявлених позовних вимогах та просить суд повністю задовольнити позов.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10.04.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними і скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії прийнято до розгляду і відкрито провадження в адміністративній справі № 200/1819/24 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

З 04.06.2024 року по 17.06.2024 року суддя Бабіч С.І. перебував у щорічній відпустці.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Позивачка у цій справі, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; зареєстроване місце проживання у якості ВПО: АДРЕСА_2 .

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, , місцезнаходження: 14000, Чернігівська область, м. Чернігів, вул. П`ятницька, буд. 83-а, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, , місцезнаходження: 54008, Миколаївська область м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, , місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, є органами державної влади, про що зазначено у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

11.10.2023 року позивачка звернулася до органів Пенсійного фонду із заявою (разом із доданими документами) про призначення пенсії за віком у порядку, передбаченому нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон № 1058-IV).

Подана заява була опрацьована за принципом екстериторіальності згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

18.10.2023 року за наслідками розгляду цієї заяви 1-м відповідачем прийнято рішення № 77, яким позивачці було відмовлено у призначенні пенсії через відсутність на дату звернення необхідного страхового стажу, передбаченого Законом № 1058-IV.

24.10.2023 року позивачка вдруге звернулася до органів Пенсійного фонду із заявою (разом із доданими документами) про призначення пенсії за віком у порядку, передбаченому положеннями Закону № 1058-IV.

Подана заява була опрацьована за принципом екстериторіальності згідно з Порядком № 22-1 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

31.10.2023 року за наслідками розгляду цієї заяви 2-м відповідачем прийнято рішення № 77, яким позивачці було відмовлено у призначенні пенсії через відсутність на дату звернення необхідного страхового стажу, передбаченого Законом № 1058-IV.

Як видно зі змісту даних рішень, при розгляді заяв позивачки від 11.10.2023 року та від 24.10.2023 року до страхового стажу позивачки не було зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 09.09.1980 року (зокрема, періоди роботи з вересня 1980 року по грудень 1998 року), оскільки на титульному аркуші вказаної трудової книжки відсутня печатка підприємства, яке заповнювало трудову книжку, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 року № 162, та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка була затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58.

Суд зауважує, що згідно з наданими до справи розрахунками стажу позивачки (форма РС-право) період з 26.04.1984 року по 25.04.1987 року був зарахований до страхового стажу позивачки (як період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку).

Згідно з оскаржуваними рішеннями страховий стаж позивачки на дату звернення склав 27 років 7 місяців 20 днів.

Відповідно до наведених у вищевказаних рішеннях висновків позивачка не має право на пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV через відсутність установленого законодавством страхового стажу (30 років).

Про прийняття оскаржуваних рішень представник позивачки був повідомлений листом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 30.01.2024 року за № 0500-0202-8/9089, що був наданий у відповідь на його адвокатський запит.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Принципи, засади і механізми призначення, перерахунку і виплати пенсії визначаються положеннями Закону № 1058-IV.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до вимог частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Частиною 2 статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів і в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За змістом частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Порядок підтвердження стажу роботи регламентується статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року (далі - Закон № 1788-ХІІ), який діяв до набрання чинності Законом № 1058-IV.

Згідно з положеннями статті 62 Закону № 1788-ХІІ (які кореспондуються зі статтею 48 Кодексу законів про працю України) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Саме такий Порядок був затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій, їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1. Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637.

Аналіз наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж, є трудова книжка і лише у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, може постати необхідність у використанні додаткових даних для підтвердження стажу.

Пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах під час встановлення трудового стажу також констатовано Верховним Судом у постанові від 16.09.2022 року у справі № 560/1399/19.

У трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_1 від 09.09.1980 року щодо спірних періодів наявні такі записи:

- № 2: 09.09.1980 року - прийнята на роботу на посаду приймальниці (Вільховатське районне виробництво управління побутового обслуговування);

- № 3: 31.08.1981 року - звільнена за власним бажанням, стаття 31 КЗпП РРФСР;

- № 5: 21.03.1983 року - прийнята до відділу 321 на посаду копіювальниці (завод імені В.О. Малишева, м. Харків);

- № 6: 20.05.1983 року - звільнена за статтею 38 КЗпП УРСР, за власним бажанням;

- № 7: 11.11.1983 року - прийнята на посаду робітниці ділянки № 2 (м. Волноваха, комбінат хлібопродуктів);

- № 8: 10.11.1985 року - звільнена за статтею 38 КЗпП УРСР, за власним бажанням;

- № 9: 04.12.1986 року - прийнята на посаду комірниці складу (м. Волноваха, комбінат хлібопродуктів);

- № 10: 01.10.1987 року - у зв`язку із введенням нових умов оплати праці переведена комірницею складу;

- № 11: 05.01.1991 року - звільнена за статтею 38 КЗпП УРСР;

- № 12: 02.04.1991 року - прийнята на посаду підсобно-транспортної робітниці 1-го розряду (Волноваський міський молочний завод);

- № 13: 19.06.1991 року - звільнена за власним бажанням;

- № 14: 19.09.1991 року - прийнята на посаду вантажниці тарного складу (Волноваське міське споживче товариство);

- № 15: 13.06.1995 року - звільнена за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України;

- № 16: 20.06.1995 року - прийнята на посаду прибиральниці хлібозаводу (Волноваське міське споживче товариство);

- № 15: 25.03.1999 року - звільнена за переведенням до ФГ "Афродіта", стаття 36 пункт 5 КЗпП України.

Отже, наявними у трудовій книжці позивачки записами підтверджується, що позивачка працювала на вказаних вище посадах, зокрема, у наступні періоди:

- з 09.09.1980 року по 31.08.1981 року;

- з 21.03.1983 року по 20.05.1983 року;

- з 11.11.1983 року по 10.11.1985 року;

- з 04.12.1986 року по 05.01.1991 року;

- з 02.04.1991 року по 19.06.1991 року;

- з 19.09.1991 року по 13.06.1995 року;

- з 20.06.1995 року по 25.03.1999 року.

У той же час, період роботи з 06.01.1991 року по 01.04.1991 року не підтверджується ані записами у трудовій книжці позивачки, ані іншими наданими суду документами.

Як вже зазначалося, підставою для неврахування даних записів під час розгляду заяв позивачки про призначення пенсії та прийняття спірних рішень стало те, що на титульному аркуші трудової книжки відсутня печатка підприємства, яке заповнювало трудову книжку, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка була затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 року № 162, та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка була затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58.

Суд зауважує на тому, що відсутність на титульному аркуші трудової книжки печатки підприємства, яке заповнювало трудову книжку, в цілому не впливає на зміст наявних у ній записів щодо спірних періодів роботи позивачки.

Вказані записи здійснені належним чином і не мають дефектів вчинення (виправлення у записі № 3 засвідчено у належний спосіб), що не заперечується відповідачами.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 року № 301 визначено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Відповідно до пункту 4 даної постанови Кабінету Міністрів України відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відтак, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки лише для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка є працівником того або іншого підприємства, установи, організації, і не може впливати на особисті права останньої.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 року у справі № 677/277/17.

Також суд зазначає, що право осіб на пенсійне забезпечення не повинно безумовно залежати від дій (бездіяльності) осіб, зобов`язаних вести облік трудового стажу працівників.

Позивачка як особа, на яку не покладено обов`язків щодо організації ведення обліку, зберігання і видачі трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей, а тому невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для незарахування пенсійним органом страхового стажу і, як наслідок, для обмеження права позивачки на пенсійне забезпечення. На працівника не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці; працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається не на працівника, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 19.12.2019 року у справі № 307/541/17.

Крім того, у постанові від 30.09.2019 року у справі № 638/18467/15-а Верховний Суд прямо зауважив на тому, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації її конституційного права на соціальний захист.

Отже, на позивачку не може бути покладено відповідальність за відсутність печатки підприємства, яке заповнювало трудову книжку, на титульному аркуші трудової книжки.

Як вказує позивачка, при розгляді її заяв та прийнятті спірних рішень до її страхового стажу не було зараховано, зокрема, наступні періоди:

- з 09.09.1980 року по 31.08.1981 року;

- з 21.03.1983 року по 20.05.1983 року;

- з 11.11.1983 року по 10.11.1985 року;

- з 04.12.1986 року по 19.06.1991 року;

- з 19.09.1991 року по 13.06.1995 року;

- з 20.06.1995 року по 25.03.1999 року.

Суд зазначає, що згідно з наданими до справи розрахунками стажу позивачки (форма РС-право) період з 26.04.1984 року по 25.04.1987 року був зарахований до страхового стажу позивачки (як період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку).

Крім того, як видно з розрахунків стажу позивачки (форма РС-право), до страхового стажу позивачки був зарахований період її роботи з 01.01.1999 року по 25.03.1999 року.

Відтак, не зарахованими до страхового стажу позивачки за оскаржуваними рішеннями залишилися наступні із заявлених у позові періоди:

- з 09.09.1980 року по 31.08.1981 року;

- з 21.03.1983 року по 20.05.1983 року;

- з 11.11.1983 року по 25.04.1984 року;

- з 26.04.1987 року по 19.06.1991 року;

- з 19.09.1991 року по 13.06.1995 року;

- з 20.06.1995 року по 31.12.1998 року.

У той же час, як вже зазначалося вище, період роботи позивачки з 06.01.1991 року по 01.04.1991 року не підтверджується наданими до справи документами.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення у випадку повної, часткової, тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто позивачка, як громадянка України, у розрізі цієї справи, за умови підтвердження трудового стажу, наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав.

Правова позиція аналогічного змісту була викладена Верховним Судом у постановах від 28.08.2018 року у справі № 175/4336/16-а, від 25.09.2018 року у справі № 242/65/17 та від 27.02.2019 року у справі № 423/3544/16-а.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що 1-м та 2-м відповідачами при розгляді заяв позивачки від 11.10.2023 року та від 24.10.2023 року про призначення пенсії та прийнятті оскаржуваних рішень безпідставно не було зараховано до страхового стажу позивачки періоди її роботи з 09.09.1980 року по 31.08.1981 року, з 21.03.1983 року по 20.05.1983 року, з 11.11.1983 року по 25.04.1984 року, з 26.04.1987 року по 05.01.1991 року, з 02.04.1991 року по 19.06.1991 року, з 19.09.1991 року по 13.06.1995 року, з 20.06.1995 року по 31.12.1998 року, внаслідок чого рішення від 18.10.2023 року № 77 та від 31.10.2023 року № 77, які прийняті 1-м та 2-м відповідачами, є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги в частині зарахування цих періодів до страхового стажу позивачки є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Водночас, позовні вимоги щодо зарахування до страхового стажу позивачки періодів з 26.04.1984 року по 25.04.1987 року, з 06.01.1991 року по 01.04.1991 року, з 01.01.1999 року по 25.03.1999 року, з огляду на викладене вище, задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов`язання пенсійного органу призначити пенсію за віком позивачці з 06.08.2023 року суд зазначає про таке.

На законодавчому рівні відсутнє поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє, проте, у судовій практиці сформовано позицію щодо цього поняття, відповідно до якого під дискреційними повноваженнями слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними у разі, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Тобто, за настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що цей вибір здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію.

Повноваження пенсійного органу і порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом № 1058-IV, зокрема частиною 1 статті 26 цього Закону.

Відповідно до вимог частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Отже, за частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV умовами для призначення пенсії за віком з 01.01.2018 року є досягнення особою необхідного пенсійного віку - 60 років, та, при зверненні за призначенням пенсії у період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року, наявність необхідного страхового стажу - 30 років.

Судом установлено, що вік позивачки на дату її звернення із заявами про призначення пенсії (11.10.2023 року та 24.10.2023 року) становив 60 років, що підтверджується записом про дату народження позивачки у паспорті громадянина України.

Як визначено в оскаржуваних рішеннях та розрахунках стажу позивачки (форма РС-право), страховий стаж позивачки на дату звернення складав 27 років 7 місяців 20 днів.

У випадку зарахування до страхового стажу позивачки за цим рішенням суду вказаних вище періодів, її страховий стаж становитиме більше 30 років, що є цілком достатнім для призначення пенсії за частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що для призначення пенсії за віком згідно з частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV позивачкою дотримані усі необхідні умови та вимоги, а у пенсійного органу був лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки - призначити позивачці пенсію за віком на підставі зазначеної норми.

Відповідно до положень пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина та інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 4 статті 245 КАС України установлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в даній Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

З огляду на викладене, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Суд зауважує, що за частиною 1 статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім, зокрема, такого випадку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як було встановлено судом, позивачка зверталася до пенсійного органу із заявами про призначення пенсії 11.10.2023 року та 24.10.2023 року, а пенсійного віку позивачка досягла 06.08.2023 року (дата народження згідно з паспортними даними - 06.08.1963 року).

Отже, із заявами про призначення пенсії позивачка зверталася у межах 3-місячного строку з дня досягнення пенсійного віку, а тому позивачка має право на призначення пенсії за віком із дня, що настає за днем досягнення нею пенсійного віку, тобто з 07.08.2023 року.

Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині щодо зобов`язання пенсійного органу призначити позивачці з 06.08.2023 року пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV задовольняються судом частково, шляхом зобов`язання пенсійного органу призначити позивачці пенсію за віком на підставі вказаної норми з 07.08.2023 року.

Щодо обраного позивачкою способу захисту суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як зазначається у позові та не заперечується відповідачами, заяви від 11.10.2023 року та від 24.10.2023 року про призначення пенсії (разом із доданими до них документами) було подано позивачкою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Згідно з абзацом 13 пункту 4.2. Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

За результатами автоматичного розподілу справ у електронній підсистемі заява від 11.10.2023 року була опрацьована за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області, а заява від 24.10.2023 року - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, про що свідчить зміст оскаржуваних рішень від 18.10.2023 року та від 31.10.2023 року.

Тобто розгляд заяв позивачки та прийняття рішень за наслідками розгляду даних заяв здійснювалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, а не Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві.

Суд зазначає, що дії зобов`язального характеру, як спосіб поновлення порушених прав, можуть бути застосовані судом виключно до того органу, дії, бездіяльність чи рішення якого визнані протиправними та (або) скасовані.

Отже, у даній справі дії зобов`язального характеру можуть бути застосовані лише до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області або до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, як до органів, рішення яких визнаються судом протиправними та скасовуються.

За даних обставин пред`явлення позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві позбавлено як фактичних, так і юридичних підстав, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог стосовно Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві слід відмовити.

У той же час, з огляду на місце реєстрації позивачки як ВПО, а також враховуючи те, що у даному випадку дата звернення позивачки за призначенням пенсії не впливає на дату, з якої позивачці має бути призначено пенсію за віком, суд вважає за необхідне застосувати дії зобов`язального характеру у цій справі до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, як територіально наближеного до місця проживання позивачки.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 10 частини 2 та абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи викладені у цьому рішенні висновки суду та встановлені судом обставини, з метою забезпечення повного, належного і ефективного захисту прав позивачки і реального їх поновлення, суд вважає за необхідне застосувати положення частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України і частково задовольнити позовні вимоги шляхом:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 77 від 18.10.2023 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії;

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 77 від 31.10.2023 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 07.08.2023 року, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 09.09.1980 року: з 09.09.1980 року по 31.08.1981 року - на посаді приймальниці у Вільховатському районному виробництві управління побутового обслуговування; з 21.03.1983 року по 20.05.1983 року - на посаді копіювальниці на заводі імені В.О. Малишева у м. Харкові; з 11.11.1983 року по 25.04.1984 року - на посаді робітниці на комбінаті хлібопродуктів у м. Волноваха; з 26.04.1987 року по 05.01.1991 року - на посаді комірниці складу на комбінаті хлібопродуктів у м. Волноваха; з 02.04.1991 року по 19.06.1991 року - на посаді підсобно-транспортної робітниці на Волноваському міському молочному заводі; з 19.09.1991 року по 13.06.1995 року - на посаді вантажниці у Волноваському міському споживчому товаристві; з 20.06.1995 року по 31.12.1998 року - на посаді прибиральниці у Волноваському міському споживчому товаристві.

У задоволенні решти позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області та у задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві суд вважає за необхідне відмовити.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, із застосуванням частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачкою документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1937,92 грн (квитанції від 15.03.2024 року та від 04.04.2024 року).

Судовий збір було сплачено позивачкою із застосуванням коефіцієнта для пониження розміру ставки судового збору за подання цього позову згідно з частиною 3 статті 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір".

Докази здійснення інших судових витрат позивачкою не надані.

Визначаючи кількість вимог немайнового характеру, які були заявлені позивачкою, суд враховує, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, зобов`язання прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою (постанова Верховного Суду від 06.10.2020 року у справі № 826/11984/16).

Суд, застосувавши частину 2 статті 9 і статтю 245 КАС України, задовольнив пов`язані між собою немайнові позовні вимоги про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії щодо 1-го відповідача, а також немайнові позовні вимоги про визнання протиправним і скасування рішення щодо 2-го відповідача, внаслідок чого за рахунок бюджетних асигнувань 1-го та 2-го відповідачів на користь позивачки підлягають присудженню понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1937,92 грн - по 968,96 грн із кожного з цих відповідачів.

Керуючись нормами Конституції України, Законів України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та "Про пенсійне забезпечення", постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", постановою правління Пенсійного фонду України "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 77 від 18.10.2023 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 77 від 31.10.2023 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (код згідно з , місцезнаходження: 14000, Чернігівська область, м. Чернігів, вул. П`ятницька, буд. 83-а) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; зареєстроване місце проживання у якості ВПО: АДРЕСА_2 ) пенсію за віком з 07.08.2023 року, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 09.09.1980 року: з 09.09.1980 року по 31.08.1981 року - на посаді приймальниці у Вільховатському районному виробництві управління побутового обслуговування; з 21.03.1983 року по 20.05.1983 року - на посаді копіювальниці на заводі імені В.О. Малишева у м. Харкові; з 11.11.1983 року по 25.04.1984 року - на посаді робітниці на комбінаті хлібопродуктів у м. Волноваха; з 26.04.1987 року по 05.01.1991 року - на посаді комірниці складу на комбінаті хлібопродуктів у м. Волноваха; з 02.04.1991 року по 19.06.1991 року - на посаді підсобно-транспортної робітниці на Волноваському міському молочному заводі; з 19.09.1991 року по 13.06.1995 року - на посаді вантажниці у Волноваському міському споживчому товаристві; з 20.06.1995 року по 31.12.1998 року - на посаді прибиральниці у Волноваському міському споживчому товаристві.

У задоволенні решти позовних вимог про зобов`язання вчинити певні дії та у задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (код згідно з , місцезнаходження: 14000, Чернігівська область, м. Чернігів, вул. П`ятницька, буд. 83-а) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; зареєстроване місце проживання у якості ВПО: АДРЕСА_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (код згідно з , місцезнаходження: 54008, Миколаївська область м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; зареєстроване місце проживання у якості ВПО: АДРЕСА_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Повне судове рішення складене 18 червня 2024 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч