Справа № 200/8123/20-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про відмову в прийнятті звіту про виконання рішення суду

та про відмову у задоволенні клопотання про накладення штрафу

на керівника суб`єкта владних повноважень,

відповідального за виконання рішення суду

18 червня 2024 року Справа №200/8123/20-а

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку письмового провадження звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про виконання рішення суду та клопотання позивача про накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення суду, подані в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

02 вересня 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі Маріупольське ОУ ПФУ), Державної казначейської служби України (далі ДКС України), в якому позивач просив:

- визнати протиправними дії Маріупольського ОУ ПФУ щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року;

- зобов`язати Маріупольське ОУ ПФУ виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті пенсії за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року в сумі 34 141,12 грн;

- стягнути з Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 70 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої Маріупольським ОП ПФУ, шляхом припинення виплати пенсії за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року.

05 жовтня 2020 року Донецький окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково, а саме:

- визнав протиправними дії Маріупольського ОУ ПФУ щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року;

- зобов`язав Маріупольське ОУ ПФУ виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті пенсії за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року в сумі 34 141,12 грн.

В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Рішення суду від 05 жовтня 2020 року набрало законної сили на підставі ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року.

01 березня 2021 року ОСОБА_1 виданий виконавчий лист.

09 липня 2021 року до суду надійшла заява позивача про встановлення судового контролю обґрунтована тим, що Маріупольське ОУ ПФУ не виконує рішення суду.

19 липня 2021 року суд постановив ухвалу, якою задовольнив заяву ОСОБА_1 ; застосував судовий контроль за виконанням судового рішення у справі № 200/8123/20-а шляхом зобов`язання Маріупольського ОУ ПФУ подати звіт про виконання рішення суду у тримісячний строк з дня набрання цією ухвалою законної сили.

08 жовтня 2021 року до суду надійшов звіт Маріупольського ОУ ПФУ про виконання рішення.

11 жовтня 2021 року за наслідками розгляду звіту Маріупольського ОУ ПФУ суд постановив ухвалу, якою встановив новий строк для подання звіту про виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а та зобов`язав Маріупольське ОУ ПФУ у чотиримісячний строк подати звіт про виконання рішення.

31 січня 2022 року суд постановив ухвалу, якою задовольнив заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі ГУ ПФУ в Донецькій області) та замінив сторону виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а з Маріупольського ОУ ПФУ на ГУ ПФУ в Донецькій області.

07 червня 2022 року до суду надійшов звіт ГУ ПФУ в Донецькій області про виконання рішення.

15 червня 2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання судового рішення, з встановленням нового строку для подання звіту про виконання рішення.

18 жовтня 2022 року за наслідками розгляду звіту ГУ ПФУ в Донецькій області суд постановив ухвалу, якою встановив новий строк для подання звіту про виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а; зобов`язав ГУ ПФУ в Донецькій області у шестимісячний строк подати звіт про виконання рішення; попередив ГУ ПФУ в Донецькій області про те, що у разі неподання звіту у встановлений строк, розгляне питання про накладення штрафу.

17 квітня 2023 року до суду надійшов звіт ГУ ПФУ в Донецькій області про виконання рішення.

03 липня 2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання судового рішення, з встановленням нового строку для подання звіту про виконання рішення суду

05 липня 2023 року за наслідками розгляду звіту ГУ ПФУ в Донецькій області суд постановив ухвалу, якою встановив новий строк для подання звіту про виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а; зобов`язав ГУ ПФУ в Донецькій області у тримісячний строк подати звіт про виконання рішення; попередив ГУ ПФУ в Донецькій області про те, що у разі неподання звіту у встановлений строк, розгляне питання про накладення штрафу.

09 жовтня 2023 року до суду надійшов звіт ГУ ПФУ в Донецькій області про виконання рішення.

23 листопада 2023 року за наслідками розгляду звіту ГУ ПФУ в Донецькій області суд постановив ухвалу, якою встановив новий строк для подання звіту про виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а; зобов`язав ГУ ПФУ в Донецькій області у шестимісячний строк подати звіт про виконання рішення; попередив ГУ ПФУ в Донецькій області про те, що у разі неподання звіту у встановлений строк, розгляне питання про накладення штрафу.

11 квітня 2024 року Перший апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року залишив без задоволення, а ухвалу без змін.

22 травня 2024 року ГУ ПФУ в Донецькій області надало звіт про виконання рішення суду, в якому навело такі відомості.

Пенсійний орган доводив, що в межах компетенції відповідно до покладених судом зобов`язань виконав рішення суду у справі № 200/8123/20-а.

Доплата за рішенням суду за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року в сумі 34 141,12 грн, як така, що не передбачена бюджетом ГУ ПФУ в Донецькій області, потребує додаткового фінансування та має бути виплачена за рахунок коштів Державного бюджету України.

Боржник вказував на те, що проведення такої виплати не може бути здійснене за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України, що надійшли від сплати єдиного соціального внеску; така виплата проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань на відповідний бюджетний рік.

Виплата коштів за вказаним бюджетним призначенням здійснюється органами Пенсійного фонду України відповідно до Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165 (далі Порядок № 1165).

Згідно з п. 4 Порядку № 1165 пенсійні виплати за минулий період проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійних виплат за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абз. 2 п. 1 цього Порядку, відповідно до бюджетного розпису.

Боржник зазначив, враховуючи, що ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи, виплата заборгованості унормовується також і правовими актами, що регулюють виплати внутрішньо переміщеним особам. Суму нарахованих на виконання рішення суду коштів, що підлягали виплаті станом на 01 січня 2022 року, було включено до переліку отримувачів виплат за минулий період, сформованого ГУ ПФУ в Донецькій області на виконання п. 2 Порядку № 1165. Виплата коштів здійснюватиметься у порядку, визначеному п. 4 4 Порядку № 1165.

Так, абз. 2 п. 4 Порядку № 1165 передбачено, що розмір пенсійної виплати за минулий період отримувачам, зазначеним в абз. 1 п. 4, визначається в сумі, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому здійснюється пенсійна виплата за минулий період, але не може бути більшим від належної до виплати отримувачу суми, що обліковується в переліку отримувачів.

У разі недостатності бюджетних призначень для забезпечення пенсійної виплати за минулий період у розмірі, передбаченому абз. 2 п. 4 Порядку № 1165, виплата проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на пенсійні виплати за минулий період бюджетним призначенням, але не більшій належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів (абз. 3 п. 4 Порядку № 1165).

Пенсійним фондом України відповідно до облікових даних ГУ ПФУ в Донецькій області профінансовані суми заборгованості, які підлягали погашенню відповідно до Порядку № 1165, в розрахунку на всіх отримувачів (пропорційно) в повному обсязі, передбаченому Планом доходів і видатків ГУ ПФУ в Донецькій області.

Виходячи з розрахунку виділених сум на всіх отримувачів, ГУ ПФУ в Донецькій області провело виплату заборгованості за рішенням суду ОСОБА_1 а саме: в жовтні 2023 року в сумі 1 303,00 грн, в листопаді 2023 року в сумі 4,10 грн та в грудні 2023 року в сумі 0,62 грн, яка розрахована автоматизованим способом пропорційно обсягу виділених з державного бюджету коштів та кількості отримувачів, що відповідає вимогам абз. 3 п. 4 Порядку № 1165.

Станом на 16 травня 2024 року залишок невиплачених пенсійних коштів, нарахованих на виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а, становить 29 650,90 грн.

Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства (п. п. 20, 24, 29 ч. 1 ст. 116 Бюджетного кодексу України).

Суми коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду на 2024 рік будуть визначені у бюджеті Пенсійного фонду України на 2024 рік, який згідно з пп. 1-1 п. 14 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, затверджується Кабінетом Міністрів України в місячний термін після набрання чинності законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

На теперішній час бюджет Пенсійного фонду України на 2024 рік не затверджено.

З метою запиту додаткових фінансових ресурсів на виплату заборгованості, нарахованої за рішенням суду, ГУ ПФУ в Донецькій області в межах його повноважень направило відповідні звернення до розпорядника коштів вищого рівня Пенсійного фонду України: листи від 20 листопада 2023 року № 0500-0504-5/99087, від 27 грудня 2023 року № 0500-0504-5/113194, від 15 січня 2024 року № 0500-0501-5/4431, від 01 лютого 2024 року № 0500-0504-5/10074, від 12 березня 2024 року № 0500-0504-5/23810, від 05 квітня 2024 року № 0500-0504-5/33170

Згідно з відповідями Пенсійного фонду України від 18 грудня 2023 року № 2800-030102-9/71736, від 11 січня 2024 року № 2800-030202-9/2034, від 10 лютого 2024 року № 2800-030102-9/8303, від 01 березня 2024 року № 2800-040203-9/13052, від 09 квітня 2024 року № 2800-040203-9/21655 зобов`язання згідно з рішенням суду у справі № 200/8123/20-а підлягає погашенню відповідно до Порядку № 1165.

З огляду на викладене ГУ ПФУ в Донецькій області доводило, що, діючи відповідно до своїх повноважень, виплатило ОСОБА_1 заборгованість в межах виділених коштів та відповідно до Порядку № 1165, чим забезпечило виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а.

Боржник наголосив, що виділення коштів з державного бюджету на фінансування даної бюджетної програми не залежить від волі окремого керівника територіального органу Пенсійного фонду України.

ГУ ПФУ в Донецькій області вказувало на те, що вжило всі передбачені законодавством та функціональними повноваженнями дії з метою виконання зобов`язань, визначених рішенням суду у справі 200/8123/20-а, а тому просило прийняти звіт про його виконання.

10 червня 2024 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 , в якому він просив:

- накласти на керівника ГУ ПФУ в Донецькій області ОСОБА_2 штраф у розмірі 116 800,00 грн;

- половину штрафу у розмірі 58 400,00 грн стягнути з керівника ГУ ПФУ в Донецькій області Рад Н.С. на користь ОСОБА_1 ;

- половину штрафу у розмірі 58 400,00 грн стягнути з керівника ГУ ПФУ в Донецькій області Рад Н.С. на користь Державного бюджету України;

- попередити керівника суб`єкта владних повноважень ГУ ПФУ в Донецькій області Рад Н.С. про те, що за правилами ч. 6 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) з наступного дня після набрання ухвалою законної сили на суму заборгованості без додаткового рішення суду нараховується пеня в розмірі трьох відсотків річних з урахуванням індексу інфляції;

- встановити ГУ ПФУ в Донецькій області новий строк для подання звіту про виконання судового рішення протягом 30 днів з дня набрання ухвали суду законної сили.

При вирішенні питання про накладення штрафу та визначення його розміру позивач просив врахувати, що рішення суду у справі № 200/8123/20-а набрало законної сили 10 грудня 2020 року і залишається не виконаним більше трьох років; п`ять разів суд надав ГУ ПФУ в Донецькій області строк для подання звіту про виконання рішення суду у цій справі; примусове виконання рішення суду проводилось через органи державної виконавчої служби, однак рішення залишається не виконаним; державний виконавець вніс до Національної поліції України повідомлення про вирішення питання про відкриття кримінального провадження у відношенні керівника юридичної особи за ознаками ст. 382 Кримінального кодексу України, однак і ці дії не посприяли виконанню рішення суду.

Також позивач зазначив, що є особою похилого віку, має статус особи з інвалідністю ІІ групи, потребує значних коштів на ліки, а пенсія є єдиним джерелом його доходу.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями Донецького окружного адміністративного суду, який відбувся 10 червня 2024 року, справа № 200/8123/20-а передана на розгляд судді Кравченко Т.О.

14 червня 2024 року суд постановив ухвалу, якою призначив розгляд звіту та клопотання про накладення штрафу в судовому засіданні.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання учасники справи явку своїх представників не забезпечили, а тому на підставі ч. 4 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) звіт і клопотання розглянуті в письмовому провадженні.

18 червня 2024 року до суду надійшло заперечення ГУ ПФУ в Донецькій області на клопотання про накладення штрафу, в якому пенсійний орган навів доводи, аналогічні тим, що викладені у звіті про виконання рішення суду від 22 травня 2024 року.

Розглянувши звіт, дослідивши надані ГУ ПФУ в Донецькій області письмові докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його прийняття з огляду на таке.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Верховним Судом уже сформована судова практика щодо застосування цих положень Основного Закону України, зокрема, у постановах від 14 серпня 2018 року у справі № 826/4174/16, від 18 жовтня 2018 року у справі № 802/2135/17-а, від 22 січня 2019 року у справі № 813/142/16, від 11 листопада 2020 року у справі № 191/1169/16-а(2-а/191/7/17), від 18 травня 2022 року у справі № 140/279/21, від 1 червня 2022 року у справі № 640/25836/20, від 27 липня 2022 року у справі № 540/606/20, від 14 серпня 2023 року у справі № 480/279/21, від 05 грудня 2023 року у справі № 560/1347/23.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абз. 3 п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, у п. 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене ст. 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (п. 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07 червня 2005 року, заява № 6318/03; п. 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; п. п. 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; п. 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу ст. ст. 3, 8, ч. ч. 1, 2 ст. 55, ч. ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до ст. 14 КАС судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Аналогічні положення містяться у ст. 370 КАС, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст. 129-1 Конституції України, а також ст. ст. 14 та 370 КАС.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23 квітня 2020 року у справі №560/523/19, від 01 лютого 2022 року у справі 420/177/20 та від 18 травня 2022 року у справа №140/279/21.

Подібний підхід був застосований Верховним Судом в постанові від 26 січня 2021 року у справі № 611/26/17, у якій Суд зазначив, що обов`язковість судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст. ст. 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 2, 14, 370 КАС та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).

В адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Зазначені висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 420/177/20 та ухвалах від 26 січня 2021 року у справі № 611/26/17, від 07 лютого 2022 року у справі № 200/3958/19-а.

Так, на виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а пенсійний орган мав виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року в сумі 34 141,12 грн.

Відомості ІКІС ПФУ: «Підсистема призначення та виплати пенсій» свідчать про те, що зобов`язання за рішенням суду у справі № 200/8123/20-а виконуються відповідно до Порядку № 1165.

На виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а ГУ ПФУ в Донецькій області виплатило ОСОБА_1 4 490,22 грн, в тому числі: 18 листопада 2022 року 530,00 грн, 21 грудня 2022 року 2,18 грн, 24 липня 2023 року 557,32 грн, 12 вересня 2023 року 2 093,00 грн, 13 жовтня 2023 року 1 299,47 грн, 20 жовтня 2023 року 3,53 грн, 14 листопада 2023 року 4,10 грн, 19 грудня 2023 року 0,62 грн.

Станом на червень 2024 року залишок боргу становить 29 650,90 грн.

ГУ ПФУ в Донецькій області у звіті зазначило, що заборгованість за рішенням суду як така, що не передбачена бюджетом ГУ ПФУ в Донецькій області потребує додаткового фінансування та буде фактично виплачена після отримання відповідного фінансового ресурсу.

Водночас, ГУ ПФУ в Донецькій області повідомило, що для забезпечення фінансування виплат за рішенням суду у цій справі зверталося до Пенсійного фонду України з відповідними листами. Однак, додаткового фінансування від Пенсійного фонду України до ГУ ПФУ в Донецькій області не надійшло. У відповідь на зазначені звернення Пенсійний фонд України повідомив про включення зобов`язання з виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а до складу зобов`язань, що підлягають погашенню відповідно до Порядку № 1165.

Отже, ГУ ПФУ в Донецькій області в повному обсязі рішення суду у справі № 200/8123/20-а не виконало, зокрема не надало докази погашення заборгованості з виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року в сумі 29 650,90 грн.

Суд зауважує, що відсутність додаткового фінансування ГУ ПФУ в Донецькій області з боку Пенсійного фонду України не свідчить про повне виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а, а лише підтверджує, що таке невиконання судового рішення обумовлено об`єктивними обставинами, незалежними від посадових осіб ГУ ПФУ в Донецькій області.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що ГУ ПФУ в Донецькій області, всупереч ст. 129-1 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 14, 370 КАС, не забезпечило повне виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а, оскільки заборгованість з пенсії в сумі 29 650,90 грн до теперішнього часу не виплачена.

Ч. 2 ст. 6 КАС передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. ст. 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції», Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. (Hornsby v. Greece, № 18357/91).

У п. 28 рішення Європейського суду з прав людини від в справі «Антонюк проти України» (заява № 17022/02) зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у п. 33 рішення у справі «Бакалов проти України» (заява №14201/02) державні органи не можуть довільно посилатись на брак коштів як на виправдання невиконання рішення. Відомо, що затримка у виконанні судового рішення може за певних обставин бути виправдана, але не за рахунок звуження суті права, яке захищається статтею 6 Конвенції.

З огляду на вказану практику Європейського суду з прав людини суд дійшов висновку, що неповне виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а може мати ознаки порушення прав позивача, які гарантовані, зокрема, ст. 6 Конвенції.

З метою забезпечення виконання судового рішення ст. 382 КАС передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення:

1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду;

2) накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, згідно з положеннями ч. ч. 1-3 ст. 382 КАС суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України.

Отже, судом можуть бути вжиті заходи реагування судового контролю за невиконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту та накладення штрафу на особу відповідальну за виконання рішення суду. При цьому, для прийняття судом звіту суб`єкта владних повноважень необхідним є встановлення виконання відповідним суб`єктом судового рішення у повному обсязі та у спосіб, визначений таким рішенням.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Зазначені норми означають, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Водночас суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пп. пп. 4, 5 п. 4 Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, забезпечує своєчасне та в повному обсязі фінансування пенсій та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються коштом Фонду та з інших джерел, визначених законодавством, здійснює з цією метою перерозподіл коштів між районами (містами); здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Таким чином, виплати здійснює ГУ ПФУ в Донецькій області винятково за рахунок коштів Пенсійного фонду України та з інших джерел, визначених законодавством.

Згідно зі ст. ст. 23, 116 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

Зобов`язання за рішенням суду у справі № 200/8123/20-а включені до Реєстру судових рішень, виконання яких буде проведено відповідно до Порядку № 1165. При цьому з матеріалів справи вбачається, що ГУ ПФУ в Донецькій області неодноразово зверталося до Пенсійного фонду України стосовно виділення коштів на погашення заборгованості перед ОСОБА_1 , однак Пенсійним фонд України станом на момент постановлення цієї ухвали необхідну суму в повному обсязі ГУ ПФУ в Донецькій області не перерахував.

Крім того, суд бере до уваги, що у випадку надходження грошових коштів на рахунок відповідача з відповідним цільовим призначенням, ГУ ПФУ в Донецькій області автоматизованим способом, пропорційно обсягу виділених з державного бюджету коштів та кількості отримувачів, здійснює розрахунок та часткову виплату заборгованості.

Отже, ГУ ПФУ в Донецькій області як боржник вжило конкретні заходи з метою повного виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а, а фактична невиплата заборгованості зумовлена тим, що виділені бюджетні кошти на виконання судових рішень, боржником в яких є Пенсійний фонд України, спрямовуються на безумовне виконання таких рішень у порядку черговості прийняття. Тому, за умови дотримання ГУ ПФУ в Донецькій області встановленого порядку виконання судового рішення, рішення щодо накладення штрафу на керівника управління є передчасним, оскільки жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Аналогічну позицію Верховний Суд України висловив, зокрема, в ухвалі від 19 травня 2015 року № 21-1044а15 та в постанові від 22 листопада 2016 року у справі № 804/5081/13-а та підтримав Верховний Суд, зокрема, у постановах від 24 січня 2018 року у справі № 405/3663/13-а, від 16 липня 2018 року у справі № 811/1469/18, від 23 квітня 2020 року у справі №560/523/19 та ухвалі від 23 січня 2021 року у справі №611/26/17.

Суд враховує, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції визнається заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. Специфіка застосування штрафної санкції, полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не забезпечено виконання судового рішення та який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює. Можливість накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або у разі неподання такого звіту. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про наявність вини, тобто умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях посадової особи суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення саме цієї посадової особи від виконання рішення суду. Зважаючи на приписи наведених положень процесуального закону, з урахуванням характеру спірних правовідносин та фактичних обставин справи, суд не вбачає наявності таких підстав.

Суд також зазначає, що ст. 113 Конституції України встановлює, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права та законності.

Відповідно до ст. ст. 116, 117 Конституції України Кабінет Міністрів України, зокрема, забезпечує виконання законів України, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, забезпечує проведення фінансової політики та політики у сфері соціального захисту, розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, видає в межах своєї компетенції постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Зазначені повноваження Уряду деталізовані у ч. 1 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та полягають у забезпеченні проведення державної соціальної політики шляхом вжиття заходів щодо підвищення реальних доходів населення та забезпечення соціального захисту громадян; забезпеченні підготовки проектів законів щодо державних соціальних стандартів і соціальних гарантій; забезпеченні розробки та виконання державних програм соціальної допомоги, зокрема, особам з інвалідністю, пенсіонерам та інших непрацездатним і малозабезпеченим верствам населення.

Також суд враховує, що в Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп від 25 січня 2012 року зазначено, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в п. п. 2, 3 ст. 116 Конституції України; Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Крім того, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду стосовно значення актів Кабінету Міністрів України у соціальній сфері. Так, у постанові від 02 грудня 2018 року у зразковій справі № 802/2196/17-а (Пз/9901/1/18) Велика Палата Верховного Суду врахувала, що у п. 2.1 Рішення від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в ч. 3 ст. 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме ст. 21 Конституції України. У п. 2.2 цього ж Рішення Конституційний Суд України вказав, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (п. п. 2, 3 ст. 116 Конституції України). В Рішенні від 02 березня 1999 року № 2-рп/99 у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України звернув увагу на те, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до п. 3 ст. 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади.

На підставі вищезазначеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення проведення якої на підставі п. 3 ст. 116 Конституції України здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти постанови та розпорядження.

Так, 10 листопада 2021 року постановою Кабінету Міністрів України № 1165 було затверджено Порядок № 1165.

Приписами п. 1 Порядку № 1165, яким врегульовано виплату пенсії внутрішньо переміщеним особам, визначено механізм виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) з урахуванням надбавок, підвищень компенсації втрати частини доходу, грошової допомоги та інших пов`язаних із ними виплат. Пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться утримувачам за окремою програмою, передбаченого в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.

Відповідно до п. 2 Порядку № 1165 облік сум пенсійних виплат за минулий період ведеться територіальними органами Пенсійного фонду України, в яких особи перебувають на обліку як одержувачі пенсій, в базах даних одержувачів пенсій (електронних пенсійних справах) на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України про відновлення виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) та у cформованому на їх підставі переліку отримувачів виплат за минулий період.

Згідно із абз. 1 п. 4 Порядку № 1165 пенсійні виплати за минулий період згідно з цим Порядком проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійних виплат за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абзацом другим пункту 1 цього Порядку, відповідно до бюджетного розпису.

Отже, Порядок № 1165, розроблений та затверджений Кабінетом Міністрів України на виконання своїх конституційних повноважень для виконання судових рішень, якими на органи Пенсійного фонду України покладені зобов`язання з нарахування (перерахунку) пенсійних та інших пов`язаних з ними виплат, є обов`язковим для виконання всіма органами та посадовими особами, у тому числі органами Пенсійного фонду України.

Покладені судом зобов`язання на відповідача можуть бути виконані в повному обсязі, в порядку, встановленому чинним законодавством, та в межах повноважень, покладених на ГУ ПФУ в Донецькій області, після надходження відповідних коштів з Державного бюджету України.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що невиконання судового рішення ГУ ПФУ в Донецькій області в частині виплати позивачу заборгованості з пенсії в сумі 29 650,90 грн за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

При цьому суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №704/1547/17 про те, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту можна, зокрема, встановити новий строк подання звіту. Тобто, суд вправі вжити заходів реагування судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту. Для підтвердження мотивації такого підходу потрібно керуватися абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009, де зазначено, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини, а виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Виходячи з наведених вище мотивів, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у прийнятті звіту ГУ ПФУ в Донецькій області про виконання рішення суду у справі № 200/8123/20-а та встановлення нового строку для подання звіту про виконання вказаного рішення в частині виплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року в сумі 29 650,90 грн.

Зважаючи на те, що станом на 18 червня 2024 року бюджет Пенсійного фонду України на 2024 рік не затверджений, суд дійшов висновку про доцільність встановлення ГУ ПФУ в Донецькій області тримісячного строку для подання звіту.

Разом з цим за встановлених фактичних обставин та правового регулювання спірних правовідносин, враховуючи відсутність вини керівника ГУ ПФУ в Донецькій області у неповному виконанні рішення суду у справі № 200/8123/20-а, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про накладення штрафу належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 243, 248, 256, 294, 295, 297, 382 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

1. Відмовити в прийнятті звіту Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 200/8123/20-а.

2. Встановити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Донецькій області новий строк для подання звіту про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 200/8123/20-а три місяці з дня набрання законної сили цією ухвалою.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України впродовж трьох місяців з дня набрання законної сили цією ухвалою подати суду звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 200/8123/20-а в частині виплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року в сумі 29 650,90 грн разом з доказами на підтвердження п о в н о г о виконання цього судового рішення.

4. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення суду, відмовити.

5. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання її повного тексту.

6. Повний текст ухвали складений і підписаний суддею 18 червня 2024 року.

Суддя Т.О. Кравченко