Справа № 524/28/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 р.Справа № 524/28/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Андрієць Д.Д., вул. Першотравнева, 29/5, м. Кременчук, Полтавська, 39600, по справі № 524/28/24

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції , Інспектора 4 роти батальйону патрульної поліції в місті Бориспіль Управління патрульної поліції у Київській області лейтенант поліції Карпенко Інни Олександрівни

про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач, апелянт) до звернувся Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом до Департаменту патрульної поліції (надалі відповідач, ДПП), інспектора 4 роти БПП в м. Бориспіль Карпенко Інни Олександрівни, в якому просив суд скасувати постанову інспектора 4 роти БПП в м. Бориспіль Карпенко Інни Олександрівни серії БАВ №276420 від 14.12.2023, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн за ч. 1 ст. 455, ч. 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі КУпАП) та закрити провадження по справі.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 30.04.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт стверджує, що позивач, в момент коли до нього підійшов поліцейський, клав у багажник транспортного засобу, який належить його матері, власні речі. Поліцейський повідомив позивача, що автомобіль припаркований з порушенням правил дорожнього руху. Позивач передав поліцейському посвідчення водія країни Грузія, міжнародне посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Отримавши посвідчення водія країни Грузія та міжнародне посвідчення водія, поліцейський склав постанову ЕАТ № 7946178, якою позивача притягнуто до відповідальності. Вказує, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука по справі № 524/7995/23 постанова ЕАТ № 7946178, а матеріали справи про адміністративне правопорушення направлені до уповноваженої особи на новий розгляд. За результатами нового розгляду складено нову постанову серії БАВ №276420 від 14.12.2023. позивач не погоджується з вказаною постановою та стверджує про відсутність доказів вчинення ним інкримінованих правопорушень, оскільки на момент перевірки документів транспортний засіб був припаркований та його не зупиняли за кермом транспортного засобу. Також вважає, що має право керувати транспортними засобами за наявності у нього посвідчення водія країни Грузія та міжнародне посвідчення водія.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення. Наполягав на законності та обґрунтованості ухваленої постанови. Вказав, що позивач, на відеозапис, як під час оформлення спірної постанови так і у ході судового розгляду справи підтвердив, що саме ним було припарковано транспортний засіб з порушенням Правил дорожнього руху. У ході розгляду справи, за результатами якої було складено спірну постанову, відповідачем було встановлено, що позивач керував транспортним засобом не маючи національного посвідчення водія, що є порушенням Правил дорожнього руху, відповідальність з яке передбачена ч. 1 ст. 126 КУпАП. Вказав, що чинне законодавство не дозволяє громадянам України керувати транспортними засобами з водійськими посвідченнями, виданими у інших державах, зокрема у Грузії, навіть з міжнародними правами, виданими іншої державою. Таке право зберігається за особами, які не є громадянами України та керують транспортними засобами до 60 діб після в`їзду до України на тимчасове або постійне мешкання.

Згідно з ч. 1 ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України).

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3 ст. 268 КАС України).

Від позивача, та його представника надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

14.12.2023 ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122, ч. 2 ст. 126 КУпАП.

В постанові серії БАВ №276420 зазначено, що 15.10.2023 о 14:44 водій, керуючи транспортним засобом, здійснив зупинку ближче 30 метрів від дорожнього знаку 5.45.1 Пункт зупинки автобуса та не мав права керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив п. 15.9 е, п. 2.1 а ПДР України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з правомірності спірної постанови з огляду на підтвердження у судовому порядку факту керування транспортним засобом позивачем, який не має національного посвідчення подія.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ст. 308 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Згідно із п. 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у п. 2.1.

Згідно з підпунктом а) п. 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

В п.15.9 е ПДР України визначено, що зупинка забороняється ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП, Керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Склад правопорушення - це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою залучення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності. До структури складу адміністративного правопорушення відносяться: об`єкт; об`єктивна сторона; суб`єкт; та суб`єктивна сторона.

Суб`єктивна сторона - це внутрішня сторона проступку, психічний стан суб`єкта проступку, що характеризує його волю, яка виявляється в протиправній дії, його ставлення до дії, яку він вчинив.

Ознаками суб`єктивної сторони проступку є вина, мотив і мета правопорушення.

Як вбачається із оскаржуваної постанови ОСОБА_1 14.12.2023 о 10:00 год, керуючи транспортним засобом, здійснив зупинку ближче 30 метрів від дорожнього знаку 5.45.1 Пункт зупинки автобуса та не мав права керування тз відповідної категорії, чим порушив п. 15.9 е, п. 2.1 а ПДР України.

Відповідач, як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності, у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом - рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення, посилання на докази, якими він керувався при ухваленні відповідного рішення. Дотримання даних вимог має виключне значення для встановлення об`єктивної істини при оскарженні такої постанови у судовому порядку.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 251 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 74 КАС України визначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так на момент складання відповідачем спірної постанови, позивачем надані посвідчення водія країни Грузія та міжнародне посвідчення водія.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 (наділ Положення № 340) особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Згідно з пунктом 30 Положення № 340 особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту. Посвідченням водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком "SU" (СРСР), видане в республіках колишнього Союзу РСР. Зазначені особи під час керування транспортними засобами можуть мати національне посвідчення водія, видане в установленому цим Положенням порядку. Особам, які тимчасово перебувають на території України, обмін їх посвідчень водія на національне посвідчення водія, а також видача їм національних посвідчень водія замість утраченого у зв`язку з крадіжкою, стихійним лихом, іншими непередбачуваними обставинами посвідчення водія іноземної держави не проводиться. Посвідчення водія іноземної держави, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає обміну. Обмін таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів (за винятком випадків, визначених пунктом 32 цього Положення). У разі наявності в посвідченні водія іноземної держави двох або більше категорій на право керування транспортними засобами теоретичний та практичний іспити складаються за вищою категорією із зазначених у такому посвідченні водія.

Відповідно до п. 32 Положення № 340 видані громадянам України за кордоном посвідчення водія іноземної держави, які відповідають вимогам Конвенції про дорожній рух 1968 року, підлягають обміну на національні посвідчення водія без складання теоретичного і практичного іспитів за умови, що зазначені громадяни України постійно проживають на території України. У такому випадку в національному посвідченні водія зазначається право на керування транспортними засобами тих категорій, які зазначені в посвідченні водія іноземної держави, яке підлягає обміну. Громадянам України, які за кордоном обміняли національне посвідчення водія на посвідчення водія іноземної держави, у разі обміну такого посвідчення водія іноземної держави на національне посвідчення водія надається право керування транспортними засобами тих категорій, що зазначені в національному посвідченні водія, обміняному за кордоном, без складення теоретичного і практичного іспитів. Під час видачі національного посвідчення водія працівник територіального сервісного центру МВС перевіряє відомості про власника посвідчення водія іноземної держави за Єдиним державним реєстром МВС, Єдиним державним демографічним реєстром, відповідними базами даних та державними реєстрами щодо осіб, які перебувають у розшуку, а також осіб, позбавлених права на керування транспортними засобами або тимчасово обмежених у цьому праві. За наявності технічної можливості щодо електронної інформаційної взаємодії між МВС та суб`єктами електронної взаємодії така перевірка відомостей про власника посвідчення водія іноземної держави проводиться автоматично засобами центральної підсистеми єдиної інформаційної системи МВС або системи електронної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що громадянин України має право керувати транспортним засобом виключно за наявності національного посвідчення водія. Керування транспортним засобом за наявності іноземного та міжнародного посвідчення дозволяється лише особам, які тимчасово перебувають на території України, при цьому, якщо особа переїжджає на постійне місце проживання в Україну, її іноземне посвідчення водія дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач, як громадянин України, має право керувати транспортним засобом лише за наявності чинного національного посвідчення водія. У той же час посвідчення водія країни Грузія та видане на його підставі міжнародне посвідчення водія не дають позивачеві права керувати автомобілем на території України.

Посилання апелянта на те, що його не зупиняли, а транспортний засіб був припаркований на момент, коли до нього підійшов поліцейський, не спростовує факту керування позивачем цим транспортним засобом до паркування з порушенням ПДР України.

Більш того, апелянт не заперечував того факту, що саме він припаркував транспортний засіб ані під час складання постанов ЕАТ № 7946178 та БАВ №276420 від 14.12.2023, ані у наданих ним позові та апеляційній скарзі.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що позивач не повідомляв про те, що транспортний засіб був припаркований з порушенням ПДР України іншою особою та не надав відповідних доказів.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 08.07.2020 є безпідставним, оскільки висновок цієї постанови стосується саме визнання водієм вини у вчиненні адміністративного правопорушення, та жодним чином не стосується фактичного встановлення обставин справи про адміністративне правопорушення.

Також твердження апелянта про відсутність доказів спростовується наявними матеріалами справи, зокрема відеозаписом про який вказано у спірній постанові.

Скасування попередньої постанови про притягнення позивача до відповідальності з направленням на новий розгляд не спростовує правомірності складання спірної постанови БАВ №276420 від 14.12.2023, оскільки в ній були усунуті недоліки попередньої постанови ЕАТ № 7946178.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні вимог апеляційної скарги з підстав її необґрунтованості.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 квітня 2024 року по справі № 524/28/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін