Справа № 140/4353/24
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року ЛуцькСправа № 140/4353/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) з наступними позовними вимогами (позовні вимоги викладено згідно з текстом позовної заяви без редагування):

«- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 як окремого підрозділу військову частину НОМЕР_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України щодо належного розгляду та прийняття рішення за рапортом ОСОБА_1 від 02 серпня 2023 року, про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2, частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 як окремий підрозділ військової частини НОМЕР_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України розглянути та прийняти рішення за рапортом військовослужбовця, ОСОБА_1 від 02 серпня 2023 року про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 на час подання рапорту 02.08.2023 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді старшина, командир відділення 2-го стрілецького взводу 3-ї стрілецької роти, ВЧ НОМЕР_1 . Під час проходження військової служби, позивачу стало відомо, що його мама, ОСОБА_2 (далі ОСОБА_1 ), згідно висновку лікарсько-консультативної комісії КНП «Шацька лікарня Шацької селищної ради» за №247 від 30.03.2023 року визнана особою, яка по стану здоров`я потребує постійного стороннього догляду терміном довічно.

У зв`язку з вищевказаними обставинами, позивач звернувся до відповідача із рапортом до командування ВЧ НОМЕР_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, яка потребує постійного стороннього догляду терміном довічно.

Проте, на думку позивача, допущено протиправну бездіяльність щодо розгляду рапорту про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу».

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 13.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнав та просить відмовити у його задоволенні, оскільки рапорт військовослужбовця ОСОБА_3 про його звільнення з військової служби до командування військової частини НОМЕР_1 не надходив та відомості про реєстрацію в журналі реєстрації вхідних документів військової частини НОМЕР_1 даного рапорту відсутні, у зв`язку з чим будь-які рішення за рапортом ОСОБА_1 від 02.08.2023, що міститься в матеріалах справи, командуванням військової частини НОМЕР_1 не приймались.

Відповідно до Постанови Уряду №413 від 12.06.2013 підтвердження необхідності постійного стороннього догляду здійснюється відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років. Це свідчить про те, що для осіб старше 18 років, а матір позивача є особою старше 18 років, потрібен саме висновок МСЕК для встановлення обставин постійного догляду та жодним чином не висновок ЛКК. У зв`язку із зазначеним, вимоги позивача щодо звільнення з військової служби згідно абзацу восьмого підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» є безпідставні та такими, які не підлягають задоволенню.

Крім того, представником відповідача зазначено, що прийняття наказу про звільнення з військової служби є дискреційними повноваженнями командира військової частини, де проходить службу військовослужбовець, та старшого командира, яким у т.ч. є командир ВЧ НОМЕР_1 . Оскільки, відповідач не розглядав рапорт позивача про звільнення з військової служби, та не прийняв рішення, яке не породжувало для позивача юридичні наслідки, то суд, не може зобов`язати відповідача розглянути рапорт позивача, за результатом чого прийняти відповідне рішення.

З урахуванням вищенаведеного, просив у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

ОСОБА_1 на час подання рапорту 02.08.2023 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді старшина, командир відділення 2-го стрілецького взводу 3-ї стрілецької роти, ВЧ НОМЕР_1 .

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до командування ВЧ НОМЕР_3 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, яка потребує постійного стороннього догляду терміном довічно.

25.04.2023 за №859 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 надійшов лист за підписом тимчасово виконуючого обов`язки командира ВЧ НОМЕР_3 полковника ОСОБА_4 про розгляд рапорта та доданих документів, де зазначено, що розглянувши рапорт та додані документи повідомлено про їх повернення без реалізації та зазначено з яких причин (а.с. 14).

Врахувавши зауваження, які були зазначені у листі від 25.04.2024 №859, представник позивача адвокат Пащук Артем Ігорович (далі - ОСОБА_5 ) 02.08.2023 звернувся з рапортом ОСОБА_1 до командира 2-го стрілецького взводу 3-ї стрілецької роти В/Ч НОМЕР_1 з проханням клопотати перед вищим командуванням про звільнення з військової служби в запас відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу», а саме у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за хворою мамою, що підтверджується висновком ЛКККНП «Шацька лікарня Шацької селищної ради» за №247 від 30.03.2023, вказав що претензій до командира в/ч НОМЕР_4 не має, від проходження служби у резерві відмовляється, просив направити для постановки на облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).

Проте, відповідач відповіді на рапорт від 02.08.2023 не надав.

27.09.2023 ОСОБА_5 звернувся з листом до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України в якому просив прийняти до розгляду або направити до належної військової частини рапорт ОСОБА_1 із додатками щодо звільнення з військової служби в запас за підпукту «г» пункту 2 частини 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Лист пріоритетний, з описом вкладення, Ф.107, накладна №747 від 27.09.2023 (а.с. 15-16).

27.10.2023 за №501/3/2/1395 на адресу адвоката Пащука А.І. на імя ОСОБА_6 прийшов лист за підписом виконуючого обов`язки начальника штабу - заступника командира військової частини НОМЕР_5 ОСОБА_7 , у якому повідомлено, що в управлінні персоналу штабу ВЧ НОМЕР_5 розглянуто звернення від 05.10.2023 №П-4974, стосовно звільнення з військової служби. За результатами опрацювання звернення представника позивача вказав, що для звільнення з військової служби позивачу необхідно подати рапорт на звільнення з військової служби на ім`я командира військової частини в якій позивач проходить військову службу та нотаріально завірені копії документів, які засвідчують законність підстав для звільнення (а.с. 19).

08.12.2023 представник позивача адвокат Полохайло Ігор Володимирович (далі - ОСОБА_8 ) звернувся до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України із адвокатським запитом №08/12-23 у якому просив:

1) вказати командира військової частини в якій на сьогоднішній день проходить військову службу військовослужбовець ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , номер військової частини, юридичну адресу (можливість листування), подачі документів.

2) перенаправити рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та додані до нього нотаріально посвідченні документи, надані згідно супровідного листа від 27.09.2023 року, та опису-вкладення, за формою Ф.107 від 27.09.2023 року, щодо звільнення з військової служби в запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» командиру військової частини в якій на сьогоднішній день проходить військову службу військовослужбовець ОСОБА_1 для прийняття рішення щодо звільнення його з військової служби, або відмови у звільненні з військової служби (а.с. 34-35).

29.12.2023 поштове відправлення адвоката ОСОБА_8 повернулося за зворотною адресою не врученим, тому 06.01.2024 адвокатський запит №08/12-23 від 08.12.2023 повторно направлено Оперативному командуванню « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України. Однак, відповіді на адвокатський запит отримано не було.

22.03.2024 адвокат Полохайло І.В. листом звернувся до Міністерства оборони України у якому просив надати наступну інформацію (вимоги викладено згідно з текстом листа без редагування):

1) чи є військова частина НОМЕР_1 самостійною юридичною особою ? Якщо так, то який у неї код ЄДРПОУ, адреса листування та хто є керівником (командиром) цієї В/Ч? Якщо ні, то структурним підрозділом якої юридичної особи є ВЧ НОМЕР_1 ? Прошу зазначити найменування, код ЄДРПОУ та керівника цієї юридичної особи.

2) чи підпорядковується військова частина НОМЕР_1 оперативному командуванню « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ? Чи є Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , окремою юридичною особою? Якщо так, то який у неї код ЄДРПОУ? (а.с. 38).

30.03.2024 від військової частини НОМЕР_1 надійшов лист №821 у якому командир військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_9 надав інформацію щодо запиту адвоката Полохайло І.В., а саме :

1) правовий статус військової частини НОМЕР_1 без права юридичної особи, ЄДРПОУ НОМЕР_6 ;

2)військова частина НОМЕР_1 проводить листування через систему електронного документо-обігу (СІДО) або через фельдєгерську службу спеціального зв`язку;

3)командир військової частини НОМЕР_7 підполковник ОСОБА_9 ;

4)військова частина НОМЕР_1 являється окремим підрозділом військової частини НОМЕР_2 Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ України.

Вважаючи, що бездіяльність відповідача щодо належного розгляду та прийняття рішення за рапортом від 02.08.2023, про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2, частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу протиправною та такою, що не відповідає нормам чинного законодавства, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і такий стан триває в Україні дотепер.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон № 389-VIII).

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону №389-VIII воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Водночас Закон №2232-ХІІ здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною першою статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб.

Згідно з пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення.

Так, підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачено, що під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону №2232-XII:

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами - командувачами видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_8 , начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського;

у військових званнях до бригадного генерала (коммодора) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 4 червня 2020 року №680-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців» військових звань включно за всіма підставами - Головнокомандувачем Збройних Сил України;

у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 4 червня 2020 року №680-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців» військових звань включно за всіма підставами - Міністром оборони України;

у військових званнях генерала (адмірала) та прирівняному до них згідно із пунктом 3розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців» військовому званні - Президентом України.

Стосовно порядку звільнення, пункт 233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац четвертий пункту 241 Положення №1153/2008).

Згідно з пунктом 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10 квітня 2009 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454, (далі - Інструкція №170) передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Згідно з пунктом 12.9 розділу XII цієї ж Інструкції документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до служби персоналу, підпорядкованій посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення:

за підставами, передбаченими пунктами «г» - «е» частини третьої, підпунктами «а», «ґ», «д», «е» пункту 1, підпунктом «в» пункту 2 частини четвертої, підпунктами «д», «е», «є», «и» - «о» пункту 1, підпунктами «д», «е», «є», «з» - «м» пункту 2, пунктом 3 частини п`ятої, підпунктами «д» - «і» пункту 1, підпунктами «ґ» - «з» пункту 2, пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону №2232-XII;

за підставами, передбаченими пунктами «б», «в» і «д» частини третьої, підпунктом «г» пункту 1 частини четвертої, підпунктами «а», «б», «в», «ґ» пунктів 1, 2 частини п`ятої, підпунктами «а», «б», «в», «ґ» пункту 1, підпунктами «а», «б», «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону №2232-XII, якщо звільнення відбувається за бажанням військовослужбовця.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема, відповідно до пункту 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону №2232-XII, подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту передбачено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, зокрема, через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед іншого як у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

При цьому, подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.

Судом встановлено, що представником позивача адвокатом Пащуком А.І. було надіслано на адресу оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України 27.09.2023 рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», датований 02.08.2023 разом копіями документів для підтвердження підстав щодо звільнення.

Факт отримання вказаного рапорту Оперативним командуванням « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України підтверджується накладною про відправлення №747 та інформації, щодо не вручення листа оперативним командуванням « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України не надано.

Однак, рапорт військовослужбовця ОСОБА_3 про його звільнення з військової служби до командування військової частини НОМЕР_1 не надходив та відомості про реєстрацію в журналі реєстрації вхідних документів військової частини НОМЕР_1 даного рапорту відсутні, у зв`язку з чим будь-які рішення за рапортом ОСОБА_1 від 02.08.2023, що міститься в матеріалах справи, командуванням військової частини НОМЕР_1 не приймались.

Крім того слід зазначити, що супровідним листом адвоката Пащука А.І. від 27.09.2023 підтверджується, що відповідний рапорт про звільнення старшини ОСОБА_1 з додатками був скерований в Оперативне Командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Дані обставини підтверджено, також, адвокатським запитом адвоката Полохайло Ігоря за №08/12-23 від 08.12.2023, на яке позивачу надана відповідь на звернення за №501/3/2/1395 від 27.10.2023, тобто рапорт ОСОБА_1 від 02.08.2024 був розглянутий.

Суд вважає, що це підтверджує відсутність безпосереднього подання рапорту саме до ВЧ НОМЕР_1 , тобто рапорт про звільнення з військової служби був поданий ним не до свого прямого командира. Крім того, відомості про реєстрацію в журналі реєстрації вхідних документів ВЧ НОМЕР_1 даного рапорту відсутні.

Враховуючи, що відповідач рапорт від 02.08.2023 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2, частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» не отримав, тобто позивачем порушено норми статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника, тому у задоволені позовних вимог слід відмовити.

Крім того, суд зауважує, що позивач не позбавлений права повторно звернутись з рапортом до командира ВЧ НОМЕР_1 за адресою яку зазначено позивачем у заяві на усунення недоліків від 07.05.2024 із новим пакетом документів, або після повернення документів з Оперативного Командування «Захід».

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява №22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Крім того, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати не підлягає стягненню з відповідача та залишаються за позивачем.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 243, ст. 246, ст.255, ст. 293, ст. 295, ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_9 ).

Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Суддя В.В. Дмитрук