Справа № 520/13004/24
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2024 р. № 520/13004/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панова М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 01.05.2024 про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у переведенні на пенсію за вислугою років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () з 23.04.2024 призначити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) пенсію за вислугу років, виходячи з 90% від суми посадового окладу прокурора окружної прокуратури Вінницької області у розмірі 40000 грн. відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), згідно з довідками Вінницької обласної прокуратури від 15.04.2024 №21-2956-24, від 18.04.2024 №21-Ф-126, від 18.04.2024 №21-Ф-127, без обмеження максимального розміру заробітної плати для розрахунку пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 №2663-ІІІ та проводити виплати призначеної пенсії за вислугу років довічно, щомісячно, в повному обсязі без обмеження граничного розміру виплати пенсії за вислугу років та без обмежень, у тому числі встановлених з 01.10.2017 Законами України №2148-VІІІ від 03.10.2017, №1058-ІV від 09.07.2003, незалежно від факту працевлаштування чи роботи або перебування на посадах в органах прокуратури України, а також перераховувати призначену пенсію відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення відповідача є протиправним та таким, що суперечить нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, тому підлягає скасуванню.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до Електронного кабінету, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідач 24.05.2024 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що його рішення є правомірним, при його прийнятті відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, виходячи з наступного.

Судом із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 (далі - позивач) з 18.02.2019 отримує пенсію за віком.

23.04.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач) із заявою про перехід на інший вид пенсії, за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (далі - Закон України № 1789-ХІІ).

До заяви позивач додав паспорт громадянина України, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудову книжку, диплом про отримання вищої юридичної освіти з додатком, військовий квиток, довідку про посадовий оклад прокурора окружної прокуратури Вінницької області, довідку про складові заробітної плати на прокурорській посаді, довідку про складові заробітної плати за 60 місяців.

Рішенням відповідача від 01.05.2024 у переведенні на пенсію за вислугою років позивачу відмовлено та роз`яснено, що на даний час пенсія працівникам прокуратури призначається відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, де зазначено, що пенсія призначається незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше - 25 років стажу, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років, а згідно наданих позивачем документів стажу недостатньо.

Вказане рішення відповідача про відмову у переведенні на пенсію за вислугою років позивач вважає протиправним та таким, що порушує його права.

Позивач зазначає, що він працював в органах прокуратури Вінницької області на посадах стажиста, слідчого та помічника прокурора саме у період дії Закону України № 1789-ХІІ, яким і передбачено гарантії щодо пенсійного забезпечення.

На момент звернення позивача до відповідача із заявою про перехід на інший вид пенсії, за вислугою років окремі положення ст. 50-1 Закону України №1789-ХІІ є чинними. Ці положення закону не скасовано Верховною Радою України та не визнавалися неконституційними або незаконними.

Відповідно до Закону України № 1789-ХІІ, статтею 50-1 якого (в редакції від 12.07.2001) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Згідно записів у трудовій книжці право позивача на пенсію за вислугою років підтверджується: часом роботи на прокурорських посадах, у тому числі стажистом та слідчим в органах прокуратури, строковою військовою службою, навчанням у вищому юридичному навчальному закладі.

Крім того, працюючи на посаді помічника прокурора та маючи класний чин, рішенням атестаційної комісії прокуратури Вінницької області позивач був направлений до аспірантури Української державної юридичної академії з відривом від виробництва, яку закінчив та був зарахований на посаду асистента кафедри криміналістики і по сьогоднішній день позивач перебуває на посаді викладача кафедри криміналістики Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого.

Не погоджуючись з рішенням відповідача про відмову у переведенні на пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 зазначено, що згідно зі ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальним поняттям змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість. Загальновизнаним є право, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі № 1-29/2007 визначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Рішенням Конституційного Суду України від 18.06.2007 у справі № 4-рп/2007 встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 у справі № 8-рп/99, 20.03.2002 у справі № 5-РП/2002, 17.03.2004 у справі № 7-рп/2004, 01.12.2004 у справі № 20-РП/2004).

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати, що у разі, якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії, у т.ч. зменшується розмір пенсії у відсотковому виразі до посадового окладу, то такі зміни звужують зміст і обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб, незалежно від того, коли наступить можливість його реалізації.

З урахуванням викладеного, відповідач при розгляді заяви позивача про перехід на інший вид пенсії, за вислугою років мав застосовувати Закон України № 1789-ХІІ, оскільки внесеними змінами до нього та прийняття Закону України № 1697-VII, в порушення ст. 22 Конституції України було звужено зміст та обсяг соціальних гарантій позивача.

Частинами 1-3 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Принцип правової визначеності є невід`ємним елементом верховенства права, який охоплює такі складові, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав (vestedrights); законні очікування (legitimate) застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування (non-retroactivity).

Ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин правових наслідків, правового результату, відображена в практиці Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ): статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, у справі Salumi Європейський суд наголосив, що дія (наслідки) співтовариства має бути чітко передбачуваною на тих, на кого воно розповсюджується. Далі Суд послався на свої попередні рішення у справі Racke та HauptzollamtMainz (1979), HauptzollamtLandau (1979).

У п.п. 21, 24 рішення від 01.06.2006 у справі «Федоренко проти України», здійснюючи прецедентне тлумачення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. V. Belgium, рішення від 20.11.1995, серія А, № 332, c.21, n.31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стреч проти Сполученого Королівства (Stretch - United Kingdom, №44277/98, рішення від 24 квітня 2003 року).

Отже, згідно з усталеною прецендентною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Реквеньї проти Угорщини», «Санд Тайме проти Сполученого Королівства», «Коккінакіс проти Греції», «Бесарабська метрополія проти Молдови»), однією із вимог, що випливає зі слів «встановлений законом», є вимога передбачуваності.

Поняття легітимності очікувань пов`язується із застосуванням в практиці ЄСПЛ концепції автономного тлумачення, результатом застосування якої є сформульовані ЄСПЛ так звані автономні поняття, одним з яких є поняття «майно» (ст.1 Першого протоколу до Конвенції).

Аналіз практики розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, дає можливість зробити висновок, що поняття «майно» та «власність» має досить широке тлумачення й охоплює низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних та включає в себе право на пенсію.

При чому, ЄСПЛ законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли ідеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності і саме у зв`язку із автономним поняттям майна і власності.

У справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 ЄСПЛ зазначив, що якщо у договірній державі чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, зумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

У справі «Міллер проти Австрії» від 16.12.1974 суд зазначив, що обов`язок сплачувати внески у фонд соціального забезпечення може створювати право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. У справі «Гайгузус проти Австрії» від 16.03.1996 вказано про те, що якщо особа робила внески у певні фонди, у тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

У матеріально-правовому сенсі легітимні очікування суб`єктів мають захищатися від непередбачуваних змін законодавства, яким встановлено відповідний правовий режим (власності, інвестиційної діяльності тощо). У процедурному сенсі легітимні очікування стосуються однакової та послідовної правозастосовної практики уникнення вибіркового правосуддя.

Позивач має загальний страховий стаж понад 48 років, працював в органах прокуратури та сплачував внески до Пенсійного фонду.

Отже, в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, позивач мав законні сподівання для отримання права на пенсію відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ).

Таким чином відновлення порушеного права позивача полягає у зобов`язанні відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, виходячи з 90% від суми посадового окладу прокурора окружної прокуратури Вінницької області у розмірі 40000 грн. відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), згідно з довідками Вінницької обласної прокуратури від 18.04.2024 №21-Ф-126, від 18.04.2024 №21-Ф-127, від 15.04.2024 №21-2956-24, без обмеження максимального розміру заробітної плати для розрахунку пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 №2663-ІІІ та проводити виплати призначеної пенсії за вислугу років довічно, щомісячно, в повному обсязі без обмеження граничного розміру виплати пенсії за вислугу років та без обмежень, у тому числі встановлених з 01.10.2017 Законами України №2148-VIII від 03.10.2017, №1058-ІV від 09.07.2003, незалежно від факту працевлаштування чи роботи або перебування на посадах в органах прокуратури України, а також перераховувати призначену пенсію відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ).

З огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності прийнятого ним рішення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 263, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, 5, 3 під., 2 пов., м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61022, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 01.05.2024 про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у переведенні на пенсію за вислугою років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області () з 23.04.2024 призначити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) пенсію за вислугу років, виходячи з 90% від суми посадового окладу прокурора окружної прокуратури Вінницької області у розмірі 40000 грн. відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), згідно з довідками Вінницької обласної прокуратури від 15.04.2024 №21-2956-24, від 18.04.2024 №21-Ф-126, від 18.04.2024 №21-Ф-127, без обмеження максимального розміру заробітної плати для розрахунку пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 №2663-ІІІ та проводити виплати призначеної пенсії за вислугу років довічно, щомісячно, в повному обсязі без обмеження граничного розміру виплати пенсії за вислугу років та без обмежень, у тому числі встановлених з 01.10.2017 Законами України №2148-VІІІ від 03.10.2017, №1058-ІV від 09.07.2003, незалежно від факту працевлаштування чи роботи або перебування на посадах в органах прокуратури України, а також перераховувати призначену пенсію відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ().

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М.Панов