Справа № 260/11041/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/11041/23 пров. № А/857/4602/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.01.2024р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Ставичного Петра Івановича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок та виплату суми грошової допомоги на оздоровлення із врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, зобов`язання нарахувати і виплатити надбавку за кваліфікацію та винагороду за тривалість безперервної військової служби (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 30.01.2024р., м.Ужгород; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 30.01.2024р.),-

В С Т А Н О В И В:

21.12.2023р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) представник адвокат Ставичний П.І., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправними дії відповідача НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби /ДПС/ України (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2016-2017 роках без урахування у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 889 від 22.09.2010р. «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб /ПДФО/ відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 05.01.2004р.;

зобов`язати відповідача НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2016-2017 роках, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 889 від 22.09.2010р. «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 05.01.2004р.;

визнати протиправними дії відповідача НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки за кваліфікацію за період з 2009-2017 роках у розмірі 50 % від законодавчо встановленого розміру;

зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ) провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за кваліфікацію з січня 2009 року по грудень 2010 року включно за 2-й клас 5 відсотків посадового окладу, з січня 2011 року по лютий 2012 року, з січня 2013 року по квітень 2015 року, з січня 2016 року по червень 2016 року та з грудня 2016 року по серпень 2017 року включно за 1-й клас 8 відсотків посадового окладу, визначених у додатку № 25 до постанови КМ України № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», виплату провести з урахуванням виплачених сум;

визнати протиправними дії відповідача НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 15-ти та 20-ти річної календарної військової служби у розмірі 50% від встановленого розміру;

зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ) провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної військової служби: за 15-ть років у розмірі одного посадового окладу та окладу за військовим званням та за 20-ть років у розмірі 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням, виплату провести з урахуванням виплачених сум (а.с.1-12).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.28 і на звороті).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.01.2024р. заявлений позов задоволено; визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо виплати ОСОБА_1 надбавки за кваліфікацію за період з 2009-2017 роки в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру; зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавки за кваліфікацію за період з січня 2009 року по грудень 2010 року за 2-й клас 5 відсотків посадового окладу та з січня 2011 року по лютий 2012 року, з січня 2013 року по квітень 2015 року, з січня 2016 року по червень 2016 року та з грудня 2016 року по серпень 2017 року включно за 1-й клас 8 відсотків посадового окладу, визначених у додатку № 25 до постанови КМ України № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», виплату провести з урахуванням виплачених сум; визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 15-ти та 20-ти річної календарної військової служби в розмірі 50 % від встановленого розміру; зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ) перерахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної військової служби за 15-ть років у розмірі одного посадового окладу та окладу за військовим званням та за 20-ть років у розмірі 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням, з урахуванням виплачених сум; визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у 2016-2017 роках без урахування у її складі щомісячної додаткової грошової винагороди; зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2016, 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 889 від 22.09.2010р. «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 05.01.2004р., з урахуванням раніше виплачених сум (а.с.59-69).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ), який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду скасувати (а.с.72-79).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що позов подано з порушенням встановленого законом строку звернення до суду.

Наказом Західного регіонального управління ДПС України № 336-ОС від 29.06.2019р. ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. На підставі цього наказу визначено вид та розмір виплат, які підлягають виплаті ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням.

Враховуючи, що про порушення свого права позивач повинен був дізнатися в останній робочий день 29.06.2019р., а ст.233 КЗпП України у новій редакції набрала чинності 19.07.2022р., тому трьохмісячний строк звернення до суду, встановлений законом, слід обраховувати починаючи з 19.07.2022р. та відповідно строк звернення до суду з цим позовом закінчився 20.10.2022р.

Враховуючи той факт, що позивач звернувся до суду позовом лише 21.12.2023р., тому він пропустив тримісячний строк звернення до суду, встановлений законом, а відтак позов слід залишити без розгляду.

Окрім цього, апелянт зазначив, що постановою КМ України № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», наказом Адміністрації ДПС України № 425 від 20.05.2008р. «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» не визначено такого виду грошового забезпечення як додаткова грошова винагорода.

Також апелянт вказав на помилковість висновків суду про те, що щомісячну додаткову грошову винагороду, встановлену постановою КМ України № 889 від 22.09.2010р., необхідно включати до складу місячного грошового забезпечення при обчисленні одноразової допомоги, оскільки така винагорода має окремий, особливий, разовий характер та не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців.

При обчисленні грошової допомоги на оздоровлення не враховуються одноразові види грошового забезпечення. Обчислення таких виплат здійснюється, виходячи з місячного грошового забезпечення, тобто, з виплат, які мають щомісячний характер.

Враховуючи, що грошова допомога на оздоровлення не входить до складу грошового забезпечення, має разовий характер, тому щомісячна додаткова грошова винагорода не була включена до складу грошового забезпечення при її нарахуванні.

Щодо надбавки за кваліфікацію та винагороди за тривалістю безперервної календарної військової служби, відповідач стверджує, що постановою КМ України № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (чинною на момент виникнення спірних правовідносин) встановлене обмеження виплати надбавки за кваліфікацію у розмірі 50 відсотків нормативно установленого розміру.

Також зауважує, що наказами Адміністрації ДПС України «Про грошове забезпечення (заробітну плату) військовослужбовців (працівників) Державної прикордонної служби України» відповідно до постанови КМ України № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» передбачений максимальний розмір виплати надбавки за кваліфікацію у розмірі 50 % від розміру встановленого в додатку 25 до вказаної постанови КМ України.

Таким чином, відповідно до постанови КМ України № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», наказів Адміністрації ДПС України та додатку 25 до постанови КМ України № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» позивачу нараховувалась та виплачувалась надбавка за кваліфікацію.

Окрім цього, наказом Адміністрації ДПС України № 44 від 23.01.2012р. «Про заходи з виконання бюджету за 2012 рік» визначено, що винагорода за тривалість безперервної військової служби військовослужбовцям, визначеним додатком 25 до постанови КМ України № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», виплачується в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеним додатком. Враховуючи викладене, а також те, що наказ Адміністрації ДПС України № 44 від 23.01.2012р. є спеціальною нормою, позивачу в липні 2009 року було виплачено винагороду за 15 років безперервної військової служби в сумі 542 грн. 50 коп. із розрахунку: (оклад за військовим званням 115 грн. 40 коп. + посадовий оклад 975 грн.) х 1,0 х 50 %. У червні місяці 2014 року виплачено винагороду за 20 років безперервної військової служби у сумі 847 грн. 50 коп. із розрахунку: (оклад за військовим званням 121 грн. 45 коп. + посадовий оклад 1010 грн.) х 1,5 х 50%.

Отже, винагорода за 15 та 20 років безперервної військової служби у сумі 452 грн. 50 коп. та 847 грн. 50 коп. позивачу виплачена згідно вимог діючого законодавства.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в ДПС України, зокрема, у НОМЕР_1 прикордонному загоні ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ).

Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 336-ОС від 29.07.2019р. «Про особовий склад» виключено зі списків особового складу підполковника ОСОБА_1 ( НОМЕР_3 ), старшого офіцера (з місцем дислокації АДРЕСА_1 (з місцем дислокації АДРЕСА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого звільнено з військової служби за пп.«а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас (а.с.19).

У період проходження військової служби ОСОБА_1 відповідачем виплачувались, зокрема:

додаткова грошова винагорода у 2016-2017 років щомісяця;

в лютому 2016 року, травні 2017 року при обчисленні грошової допомоги на оздоровлення до складу грошового забезпечення, з якого обчислювалася сума грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 , не включалася щомісячна додаткова грошова винагорода. Так, у лютому 2016 року ОСОБА_1 виплачена грошова допомога на оздоровлення у розмірі 7152 грн., у травні 2017 року у розмірі 8101 грн. 58 коп.;

за період 2009-2010 років виплачувалась щомісячно надбавка за кваліфікацію у розмірі 26 грн., у січні 2011 року у розмірі 57 грн. 20 коп., у лютому-березні 2011 року у розмірі 41 грн. 60 коп., у квітні 2011 року в розмірі 47 грн. 41 коп., у травні 2011 року лютому 2012 року в розмірі 45 грн., у січні 2013 року по квітень 2015 року у розмірі 46 грн., з січня 2016 року по травень 2016 року в розмірі 42 грн., у червні 2016 року в розмірі 09 грн. 80 коп., з грудня 2016 по серпень 2017 року включно у розмірі 47 грн. 40 коп.;

винагорода за тривалість безперервної календарної військової служби виплачена у серпні 2009 року в розмірі 582 грн. 50 коп. та у серпні 2014 року в розмірі 956 грн. 25 коп.

Вказані обставини підтверджено, зокрема, особистими картками грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2009-2018 роки (а.с.20-31).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягала у невключенні щомісячної додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого позивачу обчислювалася та виплачувалася у 2016-2017 роках грошова допомога на оздоровлення, та протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу надбавки за кваліфікацію за період з 2009-2017 роки в розмірі 50 % від законодавчо встановленого розміру, а також винагороди за тривалість безперервної 15-ти та 20-ти річної календарної військової служби у розмірі 50 % від встановленого розміру, представник позивача звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що додаткові види грошового забезпечення, визначені згідно з додатками 25-28, зокрема, надбавка за кваліфікацію, впорядковані в Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. Адміністрацією ДПС України № 425 від 20.05.2008р. на виконання постанови КМ України № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Враховуючи, що 29.06.2008р. набрала чинності Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. Адміністрацією ДПС України № 425 від 20.05.2008р., а відтак, відпали підстави для застосування обмеження розміру надбавки за кваліфікацію.

Таким чином, відповідач безпідставно нарахував і виплатив позивачу надбавку за кваліфікацію в розмірі 50 % законодавчо встановленого розміру.

Також Адміністрацією ДПС України Інструкцією № 425 було упорядковано перелік, розмір та порядок виплати додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, до складу яких входить і винагорода за тривалість безперервної військової служби.

Отже, протиправними є дії відповідача щодо виплати позивачу винагороди за тривалість безперервної календарної військової служби в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру.

Окрім цього, спірна щомісячна додаткова грошова винагорода має бути включена до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється розрахунок допомоги на оздоровлення. Додаткова грошова винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, мала фіксований розмір у відсотковому відношенні до окладу, фактично зростала, складала істотну частину фактичного заробітку позивача, що свідчить про її систематичний, а не одноразовий характер.

Також суд дійшов висновку, що доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022р.) не обмежене будь-яким строком.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України № 2232-XII від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ч.2 ст.2 цього Закону порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст.40 вказаного Закону гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України № 2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч.1 ст.9 наведеного Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з п.1 постанови КМ України № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Щомісячна додаткова грошова винагорода передбачена постановою КМ України № 889 від 22.09.2010р. «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» та Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. наказом МВС України № 73 від 02.02.2016р.

Згідно з п.1 вказаної постанови установлено щомісячну додаткову грошову винагороду:

1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

2) військовослужбовці (крім тих, що зазначені підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби), мають право на отримання щомісячної додаткової грошової нагороди в розмірі: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 % місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 % місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 % місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 % місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Відповідно до п.2 цієї постанови граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Згідно з п.2 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. наказом МВС України № 73 від 02.02.2016р., виплата винагороди здійснюється в таких розмірах й таким військовослужбовцям: 1) до 100 відсотків місячного грошового забезпечення: військовослужбовцям, які займають посади в загонах морської охорони та їх структурних підрозділах; військовослужбовцям, які займають посади льотного складу в авіаційних частинах Держприкордонслужби; 2) військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) - до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Розміри винагороди для органів Держприкордонслужби з урахуванням виконання покладених завдань, особливостей умов проходження служби військовослужбовцями встановлюються наказами Адміністрації Держприкордонслужби в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Держприкордонслужби у Державному бюджеті України на відповідний рік.

За приписами п.5 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. наказом МВС України № 73 від 02.02.2016р., виплата винагороди здійснюється з того дня, з якого військовослужбовці стали до виконання обов`язків за посадами (але не раніше дня видання наказу про призначення), і до дня їх звільнення від виконання обов`язків за посадами включно (у тому числі й у разі тимчасового виконання обов`язків за посадами, до яких вони допущені наказами відповідних начальників (командирів)).

Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат (п.8 цієї Інструкції).

Водночас, застосовуючи Інструкцію № 73, як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру і склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, відповідач не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку і розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

При цьому, ознаки щомісячної додаткової грошової винагороди, визначені постановою КМ України № 889 від 22.09.2010р. «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», відповідають ознакам додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер.

Відповідно до матеріалів справи, у період 2016-2017 років відповідач нараховував та виплачував ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду.

Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, що свідчить про її систематичний, а не одноразовий характер.

Разом з тим, у складі місячного грошового забезпечення, з якого обчислювалась допомога на оздоровлення позивачу у 2016-2017 роках, не врахована щомісячна додаткова грошова винагорода.

У зв`язку з тим, що щомісячна додаткова грошова винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, тому така має бути включена до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах №320/7310/16-а від 06.03.2019р., № 560/589/17 від 12.06.2019р., № 569/8920/16-а від 27.11.2019р., № 295/11615/17 від 30.09.2020р., № 620/3346/19 від 26.02.2021р., № 240/1095/20 від 29.12.2020р.

Приймаючи до уваги наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач протиправно не включив позивачу до розрахунку допомоги на оздоровлення у 2016-20187 роках щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 889 від 22.09.2010р. «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

Невключення відповідачем до розрахунку належної позивачу допомоги на оздоровлення у 2016-2017 роках щомісячної додаткової грошової винагороди призвело до отримання позивачем допомоги на оздоровлення в значно меншому розмірі, ніж це передбачено законодавством.

Щодо вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум грошової допомоги на оздоровлення із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., апеляційний суд зазначає наступне.

Пунктом 168.5 ст.168 Податкового кодексу /ПК/ України передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Згідно п.4 вказаного Порядку виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Відповідно до п.5 зазначеного Порядку грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Звідси, належна до виплати позивачу сума грошової допомоги на оздоровлення відноситься до виплат, право на які позивач набув у зв`язку із виконанням обов`язків під час проходження служби, тому в розглядуваному випадку підлягає застосуванню вищенаведений Порядок.

Щодо перерахунку та виплати позивачу надбавки за кваліфікацію та винагороди за тривалістю безперервної календарної військової служби, апеляційний суд зазначає наступне.

Постановою КМ України № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) затверджено, зокрема, додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу в розмірах, які знайшли відображення в додатках 25-28 до цієї постанови.

Додатком 25 встановлено такий одноразовий додатковий вид грошового забезпечення, як винагорода за тривалість безперервної військової служби, яка залежно від тривалості безперервної календарної військової служби становить:

1 посадовий оклад і оклад за військовим званням за 15 років;

1,5 посадового окладу і окладу за військовим званням за 20 років;

2 посадових оклади і оклади за військовим званням за 25 років;

2,5 посадових окладів і окладів за військовим званням за 30 років;

3 посадових окладів і окладів за військовим званням за 35 років і кожні наступні 5 років.

Пунктом 7 цієї постанови № 1294 від 07.11.2007р. (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25-28, їх виплата провадиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеними додатками розміру, крім щомісячних виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу льотного та наземного складу авіації, плаваючого складу, військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які виконують водолазні роботи, проходять службу у високомобільних десантних військах та частинах спеціального призначення, та виплати одноразової винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які знешкоджують вибухові предмети.

Пунктом 11 вказаної постанови надано вказівку Міністерству праці та соціальної політики, Міністерству фінансів, іншим державним органам (серед яких Державна прикордонна служба України) упорядкувати у тримісячний строк перелік і розміри виплати додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави для висновків, що КМ України делегував, зокрема, Адміністрації Державної прикордонної служби України, упорядкувати перелік, розміри та порядок виплати додаткового грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу.

На виконання вказаної постанови Адміністрація Державної прикордонної служби України згідно наказу № 425 від 20.05.2008р. затвердила Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, яка набрала чинності 29.06.2008р. (наказ втратив чинність на підставі наказу МВС України № 558 від 25.06.2018р.)

Відповідно до пп.3.25.1 цієї Інструкції військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) залежно від тривалості безперервної календарної військової служби виплачується винагорода за тривалість безперервної військової служби в таких розмірах: за 15 років безперервної календарної військової служби - у розмірі 1 посадового окладу та окладу за військовим званням; за 20 років безперервної календарної військової служби - у розмірі 1,5 посадового окладу та окладу за військовим званням, за 30 років безперервної календарної військової служби - у розмірі 2,5 посадового окладу та окладу за військовим званням; 35 років безперервної календарної військової служби і кожні наступні п`ять років - у розмірі 3,0 посадового окладу та окладу за військовим званням.

Таким чином, виплата додаткових видів грошового забезпечення, що визначені додатками 25-28 до постанови КМ України № 1294 від 07.11.2007р., зокрема винагорода за тривалість безперервної військової служби, впорядковані Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 425 від 20.05.2008р.

Звідси, починаючи з 29.06.2008р. (часу набрання чинності вказаною Інструкцією) відпали підстави для обмеження виплати винагороди за тривалість безперервної військової служби в обсязі до 50 відсотків нормативно встановленого розміру.

Застосування вищезгаданих правових норм у наведений спосіб відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 31.01.2018р. у справі № 808/8403/13-а.

Таким чином, починаючи з 29.06.2008р., у відповідача виник обов`язок щодо виплати позивачу винагороди за тривалість безперервної військової служби в розмірі, визначеному Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 425 від 20.05.2008р.

Зважаючи на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що винагорода за тривалість 15-тирічної календарної військової служби повинна була виплачуватися у розмірі 1 посадового окладу та окладу за військовим званням, а за тривалість 20-тирічної календарної військової служби - в розмірі 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням.

Тривалість безперервної військової служби позивача відповідач не оспорює.

Як слідує з матеріалів справи (особистих карток позивача), відповідач не виплатив ОСОБА_1 винагороду за тривалість 15-тирічної календарної військової служби у розмірі 1 посадового окладу та окладу за військовим званням, а за тривалість 20-тирічної календарної військової служби у розмірі 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням.

За таких обставин відповідач протиправно не виплатив позивачеві винагороду за тривалість безперервної 15-тирічної календарної військової служби у розмірі 1 посадового окладу та окладу за військовим званням, а за тривалість 20-тирічної календарної військової служби у розмірі 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням, оскільки з 29.06.2008р. набув чинності наказ Адміністрації Державної прикордонної служби України № 425 від 20.05.2008р., яким впорядковано виплату додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатком 25 до постанови КМ України № 1294 від 07.11.2007р.

Також приписами п.3.13.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 425 від 20.05.2008р., яка набрала чинності 29.06.2008р., встановлено, що особам офіцерського складу (крім військових льотчиків і штурманів, військових льотчиків і штурманів інструкторського складу), особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які мають клас, присвоєний у встановленому порядку, виплачується надбавка в таких розмірах: 2-й клас 5 відсотків посадового окладу; 1-й клас 8 відсотків посадового окладу; клас майстра 11 відсотків посадового окладу.

Як слідує з матеріалів справи (особистих карток позивача), за період 2009-2010 років ОСОБА_1 виплачувалась щомісячно надбавка за кваліфікацію у розмірі 26 грн., у січні 2011 року у розмірі 57 грн. 20 коп., у лютому-березні 2011 року в розмірі 41 грн. 60 коп., у квітні 2011 року в розмірі 47 грн. 41 коп., у травні 2011 року лютому 2012 року в розмірі 45 грн., у січні 2013 року по квітень 2015 року в розмірі 46 грн., з січня 2016 року по травень 2016 року в розмірі 42 грн., у червні 2016 року в розмірі 09 грн. 80 коп., з грудня 2016 по серпень 2017 року включно у розмірі 47 грн. 40 коп.

Окрім цього, встановлено, що у період з квітня 2009 по грудень 2010 року ОСОБА_1 було присвоєно кваліфікацію 2 клас; у період з січня 2011 по серпень 2017 року - 1 клас.

Наказами Адміністрації ДПС України № 44 від 23.01.2012 «Про заходи з виконання бюджету за 2012 рік», № 11од від 11.01.2013р.«Про заходи з виконання бюджету на 2013 рік», № 13од від 14.02.2014р. «Про заходи з виконання бюджету на 2014 рік», № 19 від 02.02.2015р. «Про грошове забезпечення (заробітну плату) військовослужбовців (працівників) Державної прикордонної служби України у лютому-грудні 2015 року»; №178 від 12.03.2016р. «Про грошове забезпечення (заробітну плату) військовослужбовців (працівників) Державної прикордонної служби України»; № 136-ос від 13.02.2017р. «Про грошове забезпечення (заробітну плату) військовослужбовців (працівників) Державної прикордонної служби України у 2017 році» визначено виплачувати додаткові види грошового забезпечення, зокрема, надбавку за кваліфікацію, визначену додатком 25 до постанови КМ України № 1294 від 07.11.2007р., в розмірі 50 % установленого відповідно до зазначеного пунктами розміру.

Таким чином, починаючи з 29.06.2008р., у відповідача виник обов`язок щодо виплати позивачу надбавки за кваліфікацію в розмірі, визначеному Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 425 від 20.05.2008р.

Отже, виплата надбавки за кваліфікацію повинна становити: 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу х 50%; 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу х 50%.

При цьому відповідач безпідставно нарахував і виплатив позивачу надбавку за кваліфікацію в розмірі 50% законодавчо встановленого розміру.

Враховуючи зазначені положення законодавства та фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавки за кваліфікацію за період з січня 2009 року по грудень 2010 року за 2-й клас 5 відсотків посадового окладу та з січня 2011 року по лютий 2012 року, з січня 2013 року по квітень 2015 року, з січня 2016 року по червень 2016 року та з грудня 2016 року по серпень 2017 року включно за 1-й клас 8 відсотків посадового окладу, визначених у додатку № 25 до постанови КМ України № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

У частині дотримання позивачем строків звернення до суду із розглядуваним позовом колегія суддів висновується тим, що заявлені позовні вимог стосуються перерахунку та виплати грошової допомоги на оздоровлення позивачу за 2016-2017 роки із урахуванням суми щомісячної додаткової грошової винагороди, а також нарахування та виплати надбавки за кваліфікацію та винагороди за тривалістю безперервної календарної військової служби, що входять до складу грошового забезпечення позивача.

Відповідно ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (ч.1).

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3).

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5).

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Відповідно до абз.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2013 від 15.10.2013р. зазначено про те, що спір щодо стягнення невиплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. В разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Конституційний Суд України при тлумаченні норми ст.233 КЗпП України виходить з того, що право на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку. Таким чином, у цій статті КЗпП України встановлена додаткова гарантія для осіб, що звертаються до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.

Законом України № 2352-IX від 01.07.2022р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесені зміни до норм КЗпП України.

Зокрема, частини 1 і 2 ст.233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч.1).

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (ч.2).

Згідно нової редакції ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Закон України № 2352-ІХ від 01.07.2022р. не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

Отже, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема з 19.07.2022р.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999р. № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Таким чином, правила обчислення строку звернення до суду працівника про стягнення належної йому заробітної плати визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.

За таких умов підстав для застосування змін, внесених згідно Закону України № 2352-IX від 01.07.2022р. до приписів ст.233 КЗпП України, які набрали чинності з 19.07.2022р., колегія суддів не убачає.

На момент звільнення позивача з військової служби та виключення його із списку особового складу (29.07.2019р.) частина 2 ст.233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

З огляду на вказане, право позивача на звернення до суду із цим позовом, відповідно до положень ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022р.), не обмежено будь-яким строком.

Разом з тим, апеляційний суд наголошує, що Законом України від 30.03.2020р. № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: « 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених ст.233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020р. (постанова Уряду № 211 від 11.03.2020р.) та закінчився 30.06.2023р. (постанова Уряду № 651 від 27.06.2023р.).

Висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.04.2023р. по справі № 300/4201/22 та від 20.11.2023р. по справі № 160/5468/23.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України (Військова частина НОМЕР_2 ).

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.01.2024р. в адміністративній справі № 260/11041/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного тексту судового рішення: 17.06.2024р.