Справа № 400/14141/23
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 р. справа № 400/14141/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, в письмовому провадженні, розглянув адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаГоловного управління ДПС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001,

проскасування податкових повідомлень-рішень від 14.05.19 року № 0-1412, від 07.04.20 року № 0-1412

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач або ФОП ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.05.19 р. № 0-1412, яким ФОП ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 р. в сумі 34 341,05 грн. та податкове повідомлення-рішення від 07.04.20 р. № 0-1412, яким ФОП ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 р. в сумі 38 491,86 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що спірні податкові повідомлення-рішення стосуються донарахування позивачу податкового зобов`язання податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є позивач. Позивач не погоджується з донарахуванням йому цього податку, посилаючись на те, що це нерухоме майно належить до будівель промисловості, в цьому об`єкті нерухомості позивач, як приватний підприємець, здійснює свою підприємницьку діяльність і з 2008 р. та займається виробництвом виробів з бетону, цементі та гіпсу, насамперед, тротуарної плитки, огорож тощо, необхідних для будівництва доріг, автострад, нежитлового будівництва тощо. В силу підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України це нерухоме майно не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, тому, спірні рішення відповідача є протиправними.

Від відповідача надійшов відзив, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що умовою для звільнення від оподаткування на підставі підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є не лише віднесення будівельно до будівель промисловості, а й використання цих будівель у власній господарській діяльності. Проте, згідно бази даних органів ДПС України основний вид діяльності позивача є 47.11 - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Відтак, позивач не підпадає під пільгу, передбачену підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій заперечив обґрунтування відповідача та повністю підтримав позовні вимоги.

Суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Позивач з 2004 р. зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Миколаївській області як платник податків.

Згідно наданих відповідачем витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами економічної діяльності, якими має право займатися позивач є виготовлення виробів із бетону (23.61), виробництво інших виробів із гіпсу та цементу (23.69); житлове та нежитлове будівництво (41.20); будівництво доріг та автострад (42.11) інші будівельно-монтажні роботи (43.29); роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (47.11) тощо.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач з 2008 р. є власником нежитлової нерухомості по АДРЕСА_2 .

Відповідно до даних ММБТІ цей об`єкт належить до класу № 125 «Будівлі промисловості та склади» ДКБС ДК 018-2000.

Згідно пояснень позивача з 2008 р. він у цій будівлі встановив обладнання та займався виробництвом виробів з бетону, цементі та гіпсу, насамперед, тротуарної плитки, огорож тощо, необхідних для будівництва доріг, автострад, нежитлового будівництва тощо.

Головним управлінням ДПС у Миколаївській області винесені податкове повідомлення-рішення від 14.05.19 р. № 0-1412, яким ФОП ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 р. в сумі 34 341,05 грн. та податкове повідомлення-рішення від 07.04.20 р. № 0-1412, яким ФОП ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 р. в сумі 38 491,86 грн.

Позивач не погоджуючись з вищезазначеними рішеннями податкової звернувся до суду з даним позовом.

Так, згідно з підпунктом 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування згідно з положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.00 р. № 507 (далі - ДК 018-2000), до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) належать: криті будівлі промислового призначення: фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та інше, за їх функціональним призначенням. Зазначені будівлі відносяться до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

Цей клас включає підкласи, у тому числі, 125 1.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», до якого належить об`єкт по АДРЕСА_2 .

У відзиві відповідач не заперечує проти того, що вищевказані об`єкти нежитлової нерухомості відносяться до будівель промисловості, а лише посилається на відсутність доказів їх використання позивачем за їх призначенням.

Суд зазначає, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе, у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти та лише за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Суд зауважує, що передбачена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України пільга зі сплати податку на нерухоме майно застосовується до платників податків, які є власниками об`єктів промисловості і які використовують такі об`єкти за їх функціональним призначенням.

На підтвердження використання позивачем вказаних будівель за їх функціональним призначенням як будівель промисловості, позивачем надано податкову звітність щодо результатів здійснення діяльності з виготовлення виробів-будматеріалів у 2018-2020 р.р. та декларування доходів, інформацію з ПРОЗОРО щодо участі позивача у тендерах з виконання підрядних робіт та виконував певні види робіт, маючи власну матеріально-технічну базу для цього.

Відповідач не навів будь-яких заперечень та/або спростувань наданих позивачем доказів.

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на те, що основним видом діяльності позивача згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є 47.11 - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, оскільки даний вид діяльності був основним, але не єдиним видом діяльності позивача. Так, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є зокрема виготовлення виробів із бетону (23.61), виробництво інших виробів із гіпсу та цементу (23.69).

Такий вид економічної діяльності позивача повністю узгоджується із функціональним призначенням належного позивачу комплексу нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та відповідає наданим позивачем доказам проведення ним відповідної господарської діяльності у вказаної будівлі.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що оскільки належні позивачу об`єкти нежитлової нерухомості (будівлі промисловості) за адресою: що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , використовуються за їх призначенням для провадження ним господарської діяльності, тому в даному випадку вони не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Таким чином, податкові повідомлення-рішення від 14.05.19 р. № 0-1412, від 07.04.20 р. № 0-1412 є протиправними та підлягають скасуванню.

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач сплатив судовий збір в сумі 1 718 грн., який підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн., на підтвердження понесених витрат до суду надав: ордер, договір про надання правничої допомоги, акт виконаних робіт, додаткову угоду.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 132 КАС України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з частинами першою третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію (зокрема, постанови від 20 травня 2020 р. у справі №240/3888/19, від 31 березня 2020 р. у справі №726/549/19, від 11 грудня 2019 р. у справі №2040/6747/18), що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 22.04.21 р. у справі № 640/194/98/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 р. у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 р. у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 р. у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 р. у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тому, зважаючи на незначний обсяг матеріалів справи , обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, складність справи, значення справи для третіх осіб, суд вважає співмірною та обґрунтованою сумою судових витрат на правничу допомогу, яку належить стягнути з відповідача на користь позивача 1 000 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246, 262 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, Миколаїв, 54001, ), задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.05.19 р. № 0-1412, яким фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 р. в сумі 34 341,05 грн.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 07.04.20 р. № 0-1412, яким фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 р. в сумі 38 491,86 грн.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, Миколаїв, 54001, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 1 718 грн. (одна тисяча сімсот вісімнадцять гривень) та витрати на правничу допомогу в сумі 1 000 грн. (одна тисяча гривень).

5. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз