Справа № 320/19660/23
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року 320/19660/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Балаклицького А.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернулась до суду з позовом до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі також відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віти Віталіївни від 17.01.2022 у виконавчому провадженні № 52133096;

- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віти Віталіївни від 03.04.2023 року про відкриття виконавчого провадження №71425543 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віти Віталіївни від 17.01.2022 у виконавчому провадженні № 52133096.

Ухвалою суду від 22.06.2023 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю оскаржуваних рішень з огляду на відсутність реального фактичного стягнення відповідачем у примусовому порядку в рамках виконавчого провадження № 52133096.

За час розгляду справи відповідачем не було надано суду відзиву або будь-якого іншого документа, зі змісту якого було б можливо встановити його ставлення до заявлених позовних вимог.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.09.2016 Головним державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Поліщук Вітою Віталіївною було відкрито виконавче провадження № 52133096 з виконання виконавчого листа № 2-5555, виданого 30.04.2010 року Оболонським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 (Позивач, боржник) та солідарного боржника ОСОБА_2 на користь AT «Банк «Фінанси та Кредит» (стягувач) заборгованості в розмірі 1 065 161, 32 грн.

10.08.2022 у виконавчому провадженні № 52133096 на підставі постанови про зміну (доповнення) реєстраційних даних було замінено стягувача у виконавчому провадженні з ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» на ОСОБА_3 .

28.03.2023 року відповідно до постанови відповідача від 28.03.2023 року у виконавчому провадженні № 52133096 про повернення виконавчого документа стягувачу, керуючись п.1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» відповідачем було повернуто виконавчий лист № 2-5555, виданий 30.04.2010 Оболонським районним судом міста Києва, стягувачу ОСОБА_3 , в зв`язку з надходженням заяви стягувача від 09.03.2023 про повернення виконавчого документа стягувачу, а також припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Однак, як було встановлено з листа відповідача від 11.04.2023 за вих. № 63648, відповідачем ще в 2022 році було ухвалено постанову від 17.01.2022 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 52133096.

Крім того, 03 квітня 2023 року відповідачем відкрито нове виконавче провадження №71425543 з примусового виконання оскаржуваної постанови № 52133096 шляхом прийняття відповідної постанови.

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» (далі також - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 5 вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Аналіз наведеного свідчить про те, що сума виконавчого збору, яка зазначається у постанові про відкриття виконавчого провадження, є максимально припустимою, яка може бути стягнута державним виконавцем у результаті успішного примусового виконання рішення, за виконання якого передбачається справляння виконавчого збору.

При цьому, станом на день відкриття виконавчого провадження (17.09.2016) діяв Закон України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження», частина 1 та частина 3 статті 28 якого передбачала, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Проте, державний виконавець відповідача своєчасно не виніс постанову про стягнення виконавчого збору. Спірну постанову про стягнення виконавчого збору державним виконавцем у межах виконавчого провадження № 52133096, яке відкрито 17.09.2016, винесено лише 17.01.2022 року, тобто з грубим порушення строків для ухвалення рішення, які визначені законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини 5 вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Спір між позивачем та відповідачем виник в зв`язку з відкриттям державним виконавцем відповідача виконавчого провадження з виконання оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору при поверненні виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій. Натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), розробленою відповідно до Закону № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаного закону, та такі, що не можуть йому суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законом, на виконання якого ця Інструкція затверджена.

Норми частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу 10 пункту 8 розділу ПІ Інструкції, а саме: не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа стягувачу з підстав п. 1 частини першої статті 37 Закону, державний виконавець на підставі розрахунку нарахування виконавчого збору виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

Суд звертає увагу на те, що строк пред`явлення до виконання оскаржуваної постанови №52133096 від 17.01.2022 становить 3 місяці, тобто вона могла бути пред`явлена до виконання у строк до 17.04.2022.

Разом з тим, всупереч вищевказаним нормам, відповідач не здійснив розрахунку нарахування виконавчого збору після повернення виконавчого документа стягувачу та не виніс постанови про стягнення виконавчого збору у встановлені строки, натомість, не маючи законних підстав, відкрив виконавче провадження за виконавчим документом, строк пред`явлення до виконання якого сплив.

Пункт 22 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону. Цієї інформації у Постанові державним виконавцем вказано не було.

При поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім цього, пунктом 20 розділу III Інструкції визначено, що у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За таких обставин, при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Таким чином, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові № 52133096 від 17.01.2022 про стягнення виконавчого збору, а отже така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII та підлягає скасуванню.

Враховуючи вищенаведене, зважаючи на те, що підставою для прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.04.2023 про відкриття виконавчого провадження №71425543, є протиправна постанова про стягнення виконавчого збору № 52133096 від 17.01.2022, така постанова також підлягає скасуванню.

У даному випадку суд звертає увагу на те, що при стягненні виконавчого збору в сумі, що визначена у спірній постанові відповідача від 17.01.2022, без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Вказана правова позиція за аналогічних правовідносин між сторонами визначена також у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 400/4023/19. Зокрема, Верховний Суд вказав, що стягнення виконавчого збору залежить від розміру фактично стягнутого, повернутого або переданого майна при примусовому виконанні виконавчого документа. У разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

За умови відсутності реального фактичного стягнення державним виконавцем відповідача у примусовому порядку в рамках виконавчого провадження № 52133096, решти суми, яка зазначена у виконавчому документі (виконавчому листі Оболонського районного суду міста Києва № 2-5555/09 від 30.04.2010), у державного виконавця відповідача не було законних та обґрунтованих підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові від 17.01.2022, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII та підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору є вчинення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання рішення суду, та фактичне стягнення суми боргу.

Відповідно до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані рішення не відповідають наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.

Згідно статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 147, 20 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (04212, місто Київ, вулиця М. Тимошенка, будинок 2-Д; ) про визнання протиправними та скасування постанов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віти Віталіївни від 17.01.2022 у виконавчому провадженні № 52133096.

Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віти Віталіївни від 03.04.2023 року про відкриття виконавчого провадження № 71425543 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віти Віталіївни від 17.01.2022 у виконавчому провадженні № 52133096.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати у розмірі 2 147, 20 грн (дві тисячі сто сорок сім гривень двадцять копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Балаклицький А. І.