Справа № 140/1304/24
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року ЛуцькСправа № 140/1304/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення від 26.12.2023 № 44 про відмову в призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення та зобов`язання призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення з 17.02.2023 шляхом зарахування до стажу за вислугу років роботу позивача з 21.02.2001 по 27.06.2001, з 28.08.2001 по 30.05.2005, з 03.10.2006 по 24.10.2006, з 22.03.2007 по 02.10.2017, з 27.08.2020 по 11.11.2022.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що їй протиправно відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії (26 років 6 місяців). Позивач вважає, що ГУ ПФУ у Волинській області протиправно не зараховано до її спеціального стажу роботу на посаді медсестри з 21.02.2001 по 27.06.2001, з 28.08.2001 по 30.05.2005, з 03.10.2006 по 24.10.2006 на посаді психолога, з 22.03.2007 по 02.10.2007 та з 27.08.2020 по 11.11.2022 на посаді медсестри.

Позивач вважає, що оскільки на дату звернення за призначенням пенсії вона має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII, яким було збільшено вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 до 55 років, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників. З врахуванням наведеного просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній справі; її розгляд ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін суддею одноособово (а.с. 33).

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову повністю, мотивуючи тим, що згідно записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 виданої 01.08.1991 позивач з 21.02.2001 по 27.06.2001 була прийнята на посаду чергової медсестри ЗАТ Українського науково-профілактичного центру народної та нетрадиційної медицини, з 28.08.2001 по 30.05.2005 прийнята в робочий апарат арбітражного керуючого в медично-санітарну частину медичною сестрою ВАТ Житомирський завод хімічного волокна, з 22.03.2007 по 02.10.2007 прийнята на посаду сестри медичної в Державному агроекологічному університеті.

Такі заклади як науково-профілактичний центр, завод та університет Переліком закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років №909 не передбачені, а отже, періоди роботи в даних закладах зарахувати до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років немає законних підстав.

Таким чином, стаж роботи позивачки на посадах та в закладах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017 становить 18 років 01 місяць 07 днів, що є недостатнім для набуття права на призначення пенсії.

Також звертає увагу на ту обставину, що у разі зарахування спірних періодів до спеціального стажу роботи позивач не набуде права на призначення пенсії за нормами статті 55 Закону України №1788, оскільки станом на 11.10.2017 її стаж роботи за спеціальністю становитиме менше 26 років 6 місяців.

Позивач у відповіді на відзив не погодилася з аргументами відповідача та просила позовні вимоги задовольнити повністю, з підстав, наведених у позовній заяві.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії за вислугу років звернулася до органу Пенсійного фонду 17.02.2023 та рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 24.02.2023 № 44 відмовлено в призначені пенсії за вислугу років в зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу.

Не погоджуючись з таким рішенням органу Пенсійного фонду оскаржила його в судовому порядку.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі № 140/3596/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 24.02.2023 № 44 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років та зобов`язано ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.02.2023 про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 та період навчання згідно диплому НОМЕР_2 , до спеціального стажу період роботи з 19.11.2009 по 20.02.2015; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі № 140/3596/23 ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та 26.12.2023 прийнято рішення № 44 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу (а.с. 12). У рішенні вказано, що пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було передбачено окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років з дотриманням певних умов, зокрема працівників охорони здоров`я, за наявності спеціального стажу: 25 років на 01.04.2015; 25 років 06 місяців на 01.01.2016; 26 років 06 місяців на 11.10.2017. Згідно наданих документів про стаж, страховий стаж становить 20 років 06 місяців 28 днів. Стаж роботи на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 18 років 1 місяць 07 днів.

До спеціального стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.08.1991:

- період роботи з 21.02.2001 по 27.06.2001 у ЗАТ «Український науково-практичний центр народної та нетрадиційної медицини», оскільки не встановлено належність до закладів охорони здоров`я;

- період роботи з 28.08.2001 по 30.05.2005 у ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна», оскільки не встановлено належність до закладів охорони здоров`я;

- період роботи з 22.03.2007 по 02.10.2007 у Державному агроекологічному університеті, оскільки вищий навчальний заклад не передбачений Переліком закладів і установ, що дає право на пенсію за вислугу років.

Для визначення права та врахування вищевказаних періодів до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років рекомендовано надати уточнюючі довідки, що підтверджують належність підприємств до закладів, визначених Переліком закладів і установ охорони здоров`я та соціального захисту, і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Положеннями статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.91 N 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 N 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який набрав законної сили з 01.01.2004.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до пункту 2-1 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст. 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Абзацами 1, 2 пункту 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058, в редакції Закону № 2148, встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.04.2015 по 31.03.2016 - не менше 25 років 6 місяців; з 01.04.2016 по 31.03.2017 - не менше 26 років; з 01.04.2017 по 31.03.2018 - не менше 26 років 6 місяців; з 01.04.2018 по 31.03.2019 - не менше 27 років; з 01.04.2019 по 31.03.2020 - не менше 27 років 6 місяців; з 01.04.2020 по 31.03.2021 - не менше 28 років; з 01.04.2021 по 31.03.2022 - не менше 28 років 6 місяців; з 01.04.2022 по 31.03.2023 - не менше 29 років; з 01.04.2023 по 31.03.2024 - не менше 29 років 6 місяців; з 01.04.2024 або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Проте, 04.06.2019 Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII. Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788 зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За змістом рішення Конституційного суду України положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "е, ж" статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року № 911-VIII - неконституційними.

На думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" до оспорюваних положень Закону України "Про пенсійне забезпечення" щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення". А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст. 54, 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених п. "а" ст. 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Вказані норми пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.

Відповідно до статті 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Отже, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

Таким чином, втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, внаслідок чого, не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

З 04.06.2019 при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911.

Згідно пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213 та від 24.12.2015 року № 911 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Тобто, особа, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.

З оскаржуваного рішення від 26.12.2023 за № 44 вбачається, що станом на 11.10.2017 стаж роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років становить 18 років 1 місяць 07 днів. Тобто, обчислення спеціального стажу було здійснено станом на 11.10.2017, без врахування рішення Конституційного суду України від 04.09.2019.

Тому, враховуючи, що позивач звернулася із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 17.02.2023, тобто після прийняття рішення Конституційного суду України від 04.06.2019, внаслідок чого, відповідач повинен був застосовувати положення пункту "е" частини 1 статті 55 Закону № 1788 в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 26.12.2023 № 44 позивачу протиправно відмовлено у призначенні пенсії з мотивів, викладених у цьому рішенні щодо відсутності стажу роботи на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 - 26 років 6 місяців, у зв`язку із чим оскаржуване рішення в цій частині слід визнати протиправним та скасувати.

Згідно з статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637. Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З відомостей трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 вбачається, що така працювала, зокрема, у періоди:

- з 21.02.2001 по 27.06.2001 на посаді чергової медсестри по строковому трудовому договору у ЗАТ «Український науково-профілактичний центр народної та нетрадиційної медицини»;

- з 28.08.2001 по 30.05.2005 в робочому апараті арбітражного керуючого в медико-санітарну частину медичною сестрою у ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна»;

- з 22.03.2007 по 02.10.2007 медичною сестрою з дієтичного харчування у Державному агроекологічному університеті.

Проте, як зазначено в оскаржуваному рішенні, відповідачем не зараховано до стажу роботи на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років вказані періоди роботи позивача, оскільки такі заклади як «науково-профілактичний центр», «завод» та «університет» не передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту, і посад, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років що дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі Перелік № 909).

Щодо таких тверджень відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до розділу 2 Переліку № 909, право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, установ з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів.

Пунктами 1-1, 2 примітки до Переліку № 909 передбачено, що лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у навчальних закладах і установах, перелічених у розділі "1. Освіта", відносяться до числа осіб, що мають право на пенсію за вислугу років. Робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Визначення поняття "заклад охорони здоров`я" міститься у статті 3 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" №2108-XII від 19.11.1992, згідно з якою це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Водночас, даною статтею визначено поняття медичної допомоги - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику, лікування та реабілітацію у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами та медичного обслуговування - діяльність закладів охорони здоров`я та фізичних осіб-підприємців, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку, у сфері охорони здоров`я, що не обов`язково обмежується медичною допомогою, але безпосередньо пов`язана з її наданням.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої пунктом "е" ч.1 ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пов`язане як з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, так і з посадою, яку обіймає працівник - лікарі та середній медичний персонал.

Суд зазначає, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 № 385, затверджено Перелік закладів охорони здоров`я, серед яких такі заклади як «науково-профілактичний центр», «завод» та «університет» відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що хоча позивачка у спірні періоди з 21.02.2001 по 27.06.2001, з 28.08.2001 по 30.05.2005, з 22.03.2007 по 02.10.2007 і працювала на посаді медичної сестри, яка передбачена Постановою № 909, однак у закладах, які не передбачені Переліком № 909, тому такі періоди не можуть бути їй зараховані до спеціального страхового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788.

Протилежного судом не встановлено.

Щодо позовних вимог про зарахування до стажу роботи за вислугу років періодів роботи з 03.10.2006 по 24.10.2006 та з 27.08.2020 по 11.11.2022, то такі також не підлягають до задоволення, оскільки як слідує з оскаржуваного рішення, у ньому не наведено підстав не зарахування вказаних періодів до вислуги років позивача для призначення пенсії, а тому суд позбавлений можливості надати правову оцінку доводам сторін про наявність/відсутність права щодо їх зарахування до вислуги років.

Водночас, за відсутності правової оцінки, наданої територіальним органом Пенсійного фонду України щодо наявності усіх умов для надання позивачу пенсії (у цьому випадку щодо наявності необхідного спеціального стажу з урахуванням усіх періодів робити згідно із трудовою книжкою), суд позбавлений у межах цієї справи можливості дійти категоричного висновку про наявність/відсутність у позивача права на призначення вказаної пенсії. Саме до повноважень органів ПФУ віднесено зарахування певних періодів трудової діяльності до страхового та спеціального стажу для призначення пенсій, тоді як суд такі повноваження не може перебирати та здійснює лише функцію судового контролю за правомірністю рішень про призначення/відмову у призначенні пенсій.

Відтак, позовні вимоги про зобов`язання вчинити дії належить задовольнити частково у спосіб прийняття судом рішення про зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянути заяву позивача від 17.02.2023 про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні суду, та про відмову у задоволенні решти позовних вимог зобов`язального характеру.

Згідно із частинами першою, третьою 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Отже, у зв`язку із частковим задоволенням позову на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 605,60 грн, який сплачений квитанцією від 02.02.2024 в сумі 1211,20 грн (а. с. 8).

Керуючись статтями 241, 242, 243, 245, 246, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 26.12.2023 № 44 про відмову у призначенні пенсії в частині обчислення спеціального стажу станом на 11.10.2017, без врахування рішення Конституційного суду України від 04.09.2019 № 2-р/2019.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.02.2023 про призначення пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Кравчука, 22-В, ідентифікаційний номер 13358826).

Суддя Р.С. Денисюк