Справа № 520/36170/23
Суддя: Єгупенко В.В.
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2024 р. № 520/36170/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Владислава Єгупенка,

розглянувши у приміщенні суду в м. Харкові у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (місто Запоріжжя, проспект Соборний, будинок 158Б) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому позивач просила визнати протиправним та скасувати Рішення №63 від 07.09.2023 року Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу періоду трудової діяльності з 15.08.1986 по 21.10.1987 рік, з 22.10.1987 по 19.07.1989 рік та довідок про заробітну плату. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 відповідно до статей 26, 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до страхового стажу періоду здійснення трудової діяльності з 15.08.1986 по 21.10.1987 рік, з 22.10.1987 по 19.07.1989 рік. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 довідки про заробітну плату № 06-14/540 від 03.10.2023 рік, № 06-14/540А від 03.10.2023 рік, виданих Науково-виробничим сервісним центром "Харківський народний архів", та довідки № 01-42/Т-2486 від 21.09.2023 рік, виданої Державним архівом Харківської області для перерахунку пенсії.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішення №63 від 07.09.2023 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу періоду трудової діяльності з 15.08.1986 по 21.10.1987 рік, з 22.10.1987 по 19.07.1989 та довідок про заробітну плату, э протиправним.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у спірних правовідносинах він діяв згідно чинного законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, приходить до наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що 03.11.2023 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою №11873 щодо перерахунку «Допризначення у зв`язку з наданими додатковими документами».

До заяви для перерахунку пенсії ОСОБА_1 надала довідки про заробітну плату: №06-14/540, №06-14/540А від 03.10.2023р. за 1989-1999роки., видані ТОВ «Науково-виробничий сервісний центр» «Харківський Народний Архів», та довідку №01-42/Т-2486 від 21.09.2023р. за 1987-1988 роки, яка була видана «Державним Архівом Харківської області».

Рішенням № 63 від 07.09.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області частково відмовлено позивачу в перерахунку пенсії по заробітній платі до 01.07.2000р. ОСОБА_1 за заявою №11873 від 03.11.2023 року.

В обґрунтування прийнятого рішення відповідачем зазначено, що відповідно до ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або у разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв. Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством. Розглянувши документи, які були надані заявницею для перерахунку, встановлено, що довідки №06-14/540, №06-14/540А від 03.10.2023р., та №01-42/Т-2486 від 21.09.2023р. не підлягають врахуванню, оскільки не підтверджені первинними документами та відсутні акти перевірки. З огляду на вищевказане, прийнято рішення частково відмовити в перерахунку пенсії по заробітній платі до 01.07.2000р. ОСОБА_1 за заявою №11873 від 03.11.2023 року.

Позивач не погодився із прийнятим відповідачем рішенням, що стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до абз. 1 ст. 48 Кодексу законів про працю - трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно з ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений Постановою КМУ від 12 серпня 1993 р. N 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

З матеріалів справи судом встановлено, що до заяви про призначення пенсії від 03.11.2023 позивачем було подано наступні документи: трудова книжка серії НОМЕР_1 від 13.10.1987; довідка №06-14/540 від 03.10.2023 року; - довідка №06-14/540А від 03.10.2023 року; - довідка №01-42/Т-2486 від 21.09.2023 року; - довідка № 06-14/бн від 03.10.2023 року; - довідка №01-42/Т-2964 від 21.09.2023 року; - довідка від 17.09.1986 року.

Згідно запису № 1 в трудової книжки від 15.08.1986, позивач була прийнята на посаду старшого економіста в Харківське управління вантажного транспорту «Автоколона 2260», що також підтверджується довідкою від 17.09.1986.

Згідно з запису № 2 трудової книжки від 15.08.1986 року Харківське управління вантажного транспорту «Автоколона 2260» перейменовано в «Автотранспорте підприємство № 16357».

Відповідно до запису № 3 позивач звільнена із посади шляхом переведення на посаду секретаря комітету комсомолу Харківського автотранспортного підприємства № 16357, в якому працювала в період з 22.10.1987 рік по 19.07.1989 рік, що також підтверджується архівною довідкою № 01-42/Т-2486 від 21.09.2023 Державного архіву Харківської області.

У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначив, що період роботи з 22.10.1987 по 19.07.1989 року не зарахований до страхового стажу, оскільки трудова книжка містить не коректні записи за цей період, а саме дата звільнення зазначено « 19.07.1989», а дата наказу про звільнення зазначена « 13.06.1989», тобто дата наказу зазначена майже за місяць до дати звільнення.

Також відповідач зазначив, що період роботи позивача з 15.08.1986 по 21.10.1987 не можуть бути зараховані до страхового стажу позивача, оскільки трудова книжка містить некоректні записи за цей період, а саме в записі № 1 зазначено «...15.08.1986 прийнята на посаду ст. економіста» та не зазначено на яке підприємство, але наступний запис містить дату перейменування підприємства ще за довго до прийняття на роботу позивача, тобто дата перейменування зазначена 29.04.1986. Отже необхідна довідка про перейменування підприємства. Відповідач посилається на те, що позивачем надано довідку з архівної установи, в якій зазначено, що немає можливості надати довідки про реорганізацію підприємства, а також факт роботи позивача за цей період, так як документи даного підприємства на державне зберігання до архівного управління не надходили, місце їх знаходження невідоме.

Згідно з ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений Постановою КМУ від 12 серпня 1993 р. N 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Позивачу на його звернення були видані довідки № 06-14/540 від 03.10.2023 року, № 06-14/540А від 03.10.2023 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий сервісний центр «Харківський народний архів» про заробітну плату в період здійснення трудової діяльності за період з 1989 року по 1999 рік, що відповідають записам в трудовій книзі.

Суд зазначає, що відповідальність за належне і своєчасне оформлення штатних розкладів та вірне внесення в трудові книжки працівників, найменування посад покладається на роботодавця, несвоєчасне приведення записів у трудовій книжці працівника у відповідність з діючим положенням не може позбавити особу гарантованого Конституцією права на належне пенсійне забезпечення.

Разом з тим, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання про призначення пенсії.

Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем.

У той же час, право позивача на пенсійне забезпечення не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівниками, відповідальними за порядок ведення трудової документації. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

В п. 30 постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 12.09.2022 по справі №569/16691/16-а міститься наступний правовий висновок: Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

В свою чергу згідно правової позиції, наведеної у п. 34 постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 19.12.2019 по справі №307/541/17 однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Приймаючи спірне рішення, відповідач не врахував положення вищезазначених норм права.

Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні особі пенсії.

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. І якщо пенсійний орган не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити стаж особи або заробітну плату, така бездіяльність визнається судом протиправною.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч. 3 ст. 46 Основного Закону).

Конституційний Суд України у п. 3.4 Рішення від 18 червня 2007 року N 4-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року N 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004).

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

В п. 30 постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 12.09.2022 по справі №569/16691/16-а міститься наступний правовий висновок: Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

В свою чергу згідно правової позиції, наведеної у п. 34 постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 19.12.2019 по справі №307/541/17 однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Враховуючи викладене, відповідач дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для врахування довідок №06-14/540, №06-14/540А від 03.10.2023р., та №01-42/Т-2486 від 21.09.2023р.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №63 від 07.09.2023 щодо розгляду заяви позивача від 03.11.2023 №11873 є таким, що підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 відповідно до статей 26, 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до страхового стажу періоду здійснення трудової діяльності з 15.08.1986 по 21.10.1987 рік, з 22.10.1987 по 19.07.1989 рік; зарахувати ОСОБА_1 довідки про заробітну плату № 06-14/540 від 03.10.2023 рік, № 06-14/540А від 03.10.2023 рік, виданих Науково-виробничим сервісним центром "Харківський народний архів", та довідки № 01-42/Т-2486 від 21.09.2023 рік, виданої Державним архівом Харківської області для перерахунку пенсії, суд зазначає наступне.

Враховуючи, що пенсійним органом стаж позивача, який дає право на призначення пенсії не обраховувався, а суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта, суд вважає за необхідне для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача задовольнити позовні вимоги, шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 03.11.2023 №11873, з урахуванням наданих довідок №06-14/540 від 03.10.2023, №06-14/540А від 03.10.2023 та №01-42/Т-2486 від 21.09.2023, та з урахуванням висновків суду у даній справі.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (місто Запоріжжя, проспект Соборний, будинок 158Б) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №63 від 07.09.2023 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.11.2023 №11873.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.11.2023 №11873, з урахуванням наданих довідок №06-14/540 від 03.10.2023, №06-14/540А від 03.10.2023 та №01-42/Т-2486 від 21.09.2023, та з урахуванням висновків суду у даній справі.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 858,88 грн. (вісімсот п`ятдесят вісім гривень 88 копійок).

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Владислав ЄГУПЕНКО