Справа № 400/14485/23
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/14485/23

Перша інстанція: суддя Ярощук В.Г.,

повний текст судового рішення

складено 05.02.2024, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національного університету оборони України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного університету оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Національного університету оборони Україниімені івана Черняховського, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення позивачу нарахування та виплати середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 25.10.2023 по виплаті грошового забезпечення (у тому числі щомісячної додаткової винагороди) та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з 29.08.2013 по 24.02.2015 та з 17.03.2017 по 28.02.2018 з врахуванням надбавки за вислугу років у розмірі 25 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням, з 01.03.2018 по 06.06.2018 у розмірі 35 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 14 календарних років;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу його середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку по виплаті грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з 29.08.2013 по 24.02.2015 та з 17.03.2017 по 28.02.2018 з врахуванням надбавки за вислугу років у розмірі 25 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням, з 01.03.2018 по 06.06.2018 у розмірі 35 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 14 календарних років, за період з 06.06.2018 по 25.10.2023 включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, із застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з врахуванням висновків щодо застосування норм права викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виплатив йому грошове забезпечення в розмірі 29888,09 грн у день виключення його із списків особового складу військової частини. Тому позивач вважає, що він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Відповідач проти позову заперечував, мотивуючи тим, що позивач звільнився з військової служби 05.06.2018, тому позовні вимоги про визнання бездіяльності відповідача щодо не нарахування і невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.06.2018 по 25.10.2023 та зобов`язання відповідача здійснити нарахування і виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 06.06.2018 по 25.10.2023 включно, в розумінні статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) є повністю необґрунтованими. Також зазначив, що статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на день фактичного розрахунку) встановлено, що за затримку виплати належних сум при звільненні звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Національного університету оборони України щодо непроведення ОСОБА_1 нарахування та виплати за час затримки виплати грошового забезпечення (у тому числі щомісячної додаткової винагороди) та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з 29.08.2013 по 24.02.2015 та з 17.03.2017 по 28.02.2018 з врахуванням надбавки за вислугу років у розмірі 25 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням, з 01.03.2018 по 06.06.2018 у розмірі 35 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 14 календарних років середнього заробітку за шість місяців з дня виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Національного університету оборони України.

Зобов`язано Національний університет оборони України (пр-т Повітрофлотський, 28, м. Київ, 03049; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) за час затримки виплати грошового забезпечення (у тому числі щомісячної додаткової винагороди) та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з 29.08.2013 по 24.02.2015 та з 17.03.2017 по 28.02.2018 з врахуванням надбавки за вислугу років у розмірі 25 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням, з 01.03.2018 по 06.06.2018 у розмірі 35 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та грошову допомогу у разі звільнення з військової служби за 14 календарних років середній заробіток за шість місяців з дня виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Національного університету оборони України в розмірі 77 211 (сімдесят сім тисяч двісті одинадцять) гривень 36 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Національним університетом оборони України подано на зазначене судове рішення апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення у цій справі про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянтом зазначено, що за своєю природою виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є відповідальністю роботодавця за таку несвоєчасність, ач. 1 ст. 117 КЗпП України на підтвердження цього містить посилання щодо необхідності встановлення у спірних відносинах вини роботодавця. Апелянт вважає, що у даному випадку суд першої інстанції не врахував відсутність вини університету у невиплаті позивачу спірної компенсації грошового забезпечення під час його звільнення, бо на час виникнення спірних правовідносин в університеті була відсутня інформація щодо зарахування у вислугу років позивача його навчання у навчальному закладі.

Апелянт також зазначив, що шо обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинне здійснюватися з урахуванням таких критеріїв, як розумність, справедливість та пропорційність.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За правилами ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив у період з 13.08.2013 по 24.02.2015 навчання у відповідача, а з 25.02.2015 по 06.06.2016 і з 17.03.2017 по 05.06.2018 військову службу.

Відповідно до наказу начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського (по стройовій частині) від 25.05.2018 № 107 позивача виключено із списків особового складу відповідача та всіх видів забезпечення з 05.06.2018.

Вважаючи, що при виключенні зі списків особового складу відповідач не виплатив йому у повному розмірі грошове забезпечення, він подав 01.06.2022 відповідний адміністративний позов до Миколаївського окружного адміністративного суду, який рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 у справі №400/2910/22 задоволено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2023 (з врахуванням ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2023 про виправлення описки) рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 у справі № 400/2910/22 скасовано, прийнято нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, зокрема, зобов`язано відповідача провести позивачу перерахунок та виплатити грошове забезпечення (у тому числі щомісячну додаткову грошову винагороду) та щомісячні додаткові види грошового забезпечення, грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань з 29.08.2013 по 24.02.2015 та з 17.03.2017 по 28.02.2018 з врахуванням надбавки за вислугу років у розмірі 25 відсотків посадового окладу за військовим званням, з 01.03.2018 по 06.06.2018 у розмірі 35 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та грошову допомоги у разі звільнення з військової служби за 14 календарних років, з урахуванням проведених виплат.

На виконання вищевказаної постанови суду відповідач нарахував і виплатив позивачу 25.10.2023 грошове забезпечення в розмірі 29888,09 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 24.10.2023 № 2319.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні, протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем проведено фактичний розрахунок із позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за шість місяців (враховуючи чинну редакцію ст. 117 КЗпП України).

При цьому, суд зазначив, що середній заробіток позивача за шість місяців з дня виключення позивача зі списків особового складу відповідача (з 06.06.2018 по 05.12.2018) складає 77 211,36 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов Військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України Військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008встановлено, що після надходження до Військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з Військової служби або після видання наказу командира (начальника) Військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу Військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з Військової служби, на день виключення зі списків особового складу Військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу Військової частини.

Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено Верховним Судом у постановах від 10.05.2019 у справі № П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 828/598/17, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, позивача з 05.06.2018 року було виключено зі списків особового складу та знято із усіх видів забезпечення.

При цьому, у день звільнення відповідач не виплатив позивачу грошове забезпечення (у тому числі щомісячну додаткову грошову винагороду) та щомісячні додаткові види грошового забезпечення, грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань з 29.08.2013 по 24.02.2015 та з 17.03.2017 по 28.02.2018 з врахуванням надбавки за вислугу років у розмірі 25 відсотків посадового окладу за військовим званням, з 01.03.2018 по 06.06.2018 у розмірі 35 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та грошову допомоги у разі звільнення з військової служби за 14 календарних років. При цьому, остаточну виплату на виконання рішення суду у справі №400/2910/22, відповідачем здійснено, зокрема, 25.10.2023 року у сумі 29888,09 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 24.10.2023 № 2319, та не заперечується відповідачем по справі.

Тобто, відповідачем не виплачено працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як це передбачено ст. 117 КЗпП, натомість, остаточний розрахунок з позивачем був проведений не 05.06.2018 року (в день виключення зі списків), а лише 25.10.2023, що відповідно свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні.

При цьому, апеляційний суд враховує, що з 19.07.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 року, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Зазначена стаття зазнала змін до виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем (25.10.2023 року день повного розрахунку з позивачем).

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню за період з 06.06.2018 по 06.12.2018 року (шість місяців з дня виключення зі списків особового складу).

Щодо розміру середнього грошового забезпечення за час затримки, колегія суддів зазначає наступне.

Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відповідно до картки грошового забезпечення позивача розмір його грошового забезпечення за травень і червень 2018 року (останні два календарні місяці роботи, що передували місяцю звільнення) відповідно становив 12532,51 грн і 13204,32 гривні.

Середньоденний заробіток позивача за останні два календарні місяці, що передували місяцю його виключення зі списків особового складу відповідача становить 421,92 грн: (12532,51 (грошове забезпечення за травень 2018 року) + 13204,32 (грошове забезпечення за червень 2018 року)) / (31 (кількість днів травня) + 30 (кількість днів червня)) = 421,92 грн.

При цьому, кількість календарних днів за період з 06.06.2018 по 06.12.2018 року складає 183 дні.

З урахуванням викладеного, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 06.06.2018 по 06.12.2018 року складає 77211,36 грн (183 х 421,92 грн).

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідачем в апеляційній скарзі не наведено заперечень щодо розміру середнього заробітку чи механізму його розрахунку, а оскаржується лише право позивача на отримання такої виплати.

Резюмуючи усе вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з з 06.06.2018 по 06.12.2018 року та зобов`язання відповідача виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з з 06.06.2018 по 06.12.2018 року у розмірі 77 211,36 грн.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів в контексті надання оцінки доводам апеляційних скарг враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача у справі та скасування судового рішення - відсутні.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного університету оборони України залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року у справі № 400/14485/23 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді Ю.В. Осіпов О.О. Димерлій