Справа № 320/24914/24
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2024-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

14 червня 2024 року м. Київ № 320/24914/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа Міністерство оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (; 08301, Київська область, м. Бориспіль, а/с 115, аеропорт), третя особа Міністерство оборони України (; 03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6), в якому просить суд:

- скасувати наказ Державного підприємства Обслуговування повітряного руху України № 400/о від 15.08.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора - начальника Українського центру планування використання повітряного простору України та регулювання повітряного руху Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора - начальника Українського центру планування використання повітряного простору України та регулювання повітряного руху Державного підприємства обслуговування повітряного руху України;

- стягнути з Державного підприємства Обслуговування повітряного руху України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середньомісячну заробітну плату (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу починаючи з 15 серпня 2023 року в розмірі 104192,18 грн. за кожен місяць вимушеного прогулу по день поновлення його на роботі;

- стягнути з Державного підприємства Обслуговування повітряного руху України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 90 000 (дев`яносто тисяч) гривень

Відповідно до частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи: відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши позовну заяву на предмет дотримання процесуальних норм щодо її форми та змісту, суд констатує її невідповідність та вважає за необхідне залишити позов без руху.

Так, відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11.02.2021) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки:

«Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Оцінюючи обставини звернення позивача з позовом до суду, із урахуванням положень частини п`ятої статті 122 КАС України суд зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду».

Верховний Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошував, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Отже, на даний час чинні норми законодавства визначають строк позовної давності у справах по трудових спорах щодо оплати праці у сфері публічної служби три місяці, а у справах щодо звільнення один місяць.

До позовної заяви позивачем долучена заява про поновлення строків звернення до суду.

В обґрунтування відповідної заяви позивач зазначає, що звернувся спочатку до Печерського районного суду міста Києва, провадження в цивільній справі було відкрите 16.10.2023 року.

Провадження у відповідній цивільній справі № 757/45357/23 було закрите 27.05.2024 у зв`язку з тим, що розгляд справи віднесено до юрисдикції окружного адміністративного суду.

Тому, позивач вважає, що відповідна обставина свідчить про поважність пропуску строку на звернення до адміністративного суду.

Проте судом відповідна позиція позивача сприймається критично з огляду на наступне.

Встановлення наявності або відсутності факту порушеного права здійснюється під час розгляду справи судом по суті лише у випадку своєчасного звернення до суду або у випадку пропуску строку з поважних причин (постанова ВС від 12.09.2019 №826/3318/17).

Початок перебігу строку для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Сучасна судова практика сформувала такі критерії «поважності» причин пропуску строку на звернення до суду: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк (є причиною); 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла або тривала протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування (постанова ВС від 27.11.2018 № 473/2236/17).

Також, суд має враховувати наступні підходи ЄСПЛ до поновлення строків: 1) поновлення пропущеного строку є порушенням принципу правової визначеності, тому має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, 6) враховувати можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Отже, поновлення строку це виняток з загального правила, тому потребує докладного обґрунтування.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо (постанова ВП ВС від 20.11.2019, № 9901/405/1).

З листа відповідача від 19.10.2023 № 1-23.1/3374/23 судом встановлено, що Генерал-майор ОСОБА_1 був поінформований про видання наказу щодо його звільнення. Зокрема, службовою запискою на ім`я директора підприємства від 16.08.2023 №6-06/236/23 т.в.о. заступника директора - начальника Украероцентру полковник ОСОБА_2 повідомив, що 15.08.2023 телефоном за допомогою програми для обміну повідомленнями «Signal» направив ОСОБА_1 наказ від 15.08.2023 № 400/о «Про звільнення з посади». В свою чергу, генерал-майор ОСОБА_1 не з`явився для отримання відповідних документів та здійснення передбачених Положенням дій.

Відповідна обставина позивачем не заперечується, висловлене лише зауваження, що повідомлення про звільнення таким чином не може вважатися належним доказом ознайомлення з наказом.

Однак, Велика Палата ВС у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 зазначила, що Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні ч. 1 ст. 5 Закону «Про електронні документи та електронний документообіг». Але, якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне електронне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Тому, суд приходить до висновку, що позивач знав про оскаржуваний наказ про звільнення з 15.08.2023.

При цьому позивач не розкриває питання, які він вживав заходи для отримання спірного наказу «офіційно», а не через програми для обміну повідомленнями «Signal» в межах строку позовної давності для подальшого його оскарження в судовому порядку.

Як зазначає позивач, провадження в Печерському районному суді міста Києва в цивільній справі було відкрите 16.10.2023 року.

Позовну заяву він подав 09.10.2023, через 55 днів з дати звільнення, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду в даній категорії справ.

Що перешкоджало позивачеві звернутися вчасно до Печерського районного суду міста Києва позивач також не зазначив.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу (постанова ВС від 26.02.2020 №826/14417/18).

Тобто, особа повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого права (постанова ВС України від 16.11.2016 №6-2469цс16).

Тому, тягар доведення, що особа не знала про спірний наказ та не могла знати лежить саме на такій особі.

Твердження пана генерал-майора, що його підлеглі не пускали його на робоче місце та не видавали документи сприймаються судом критично, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Крім цього, як зазначав суд вище, одним з критеріїв поважності причин пропуску строку на звернення до суду є обставини, які виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

Проте, в даному випадку позивач уже звертався до суду з позовом про той самий предмет раніше, однак провадження було закрите через звернення не до належного суду. Такі причини носять суб`єктивний характер, а не об`єктивний. Позивач самостійно обрав спосіб захисту своїх порушених прав і скористався своїм правом на судовий захист (постанова суду касаційної інстанції від 14.05.2019 №803/613/15-а).

За наведених обставин судом вбачається, що позивач не обґрунтував поважність пропуску строку звернення до суду в такій мірі щоб вирішити питання про відкриття провадження.

Наведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Недоліки позовної заяви мають бути усунені шляхом подання до суду:

- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням вагомих і переконливих аргументів, які б свідчили про наявність обставин об`єктивного і непереборного, характеру, що створили суттєві перешкоди у реалізації позивачем належного йому права на звернення до адміністративного суду упродовж строку, встановленого для цього законодавством, або ж взагалі унеможливили своєчасну реалізацію позивачем такого права та підкріпити обґрунтування відповідними доказами.

Керуючись статтями 160, 161, 169, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа Міністерство оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії залишити без руху.

Протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачеві необхідно усунути недоліки позовної заяви у спосіб, визначений даною ухвалою.

Копію ухвали суду надіслати (вручити, надати) позивачу (його представнику), зокрема, шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Панченко Н.Д.