Справа № 240/29448/23
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року м. Житомир справа № 240/29448/23

категорія 111031101

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулося Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі також позивач, товариство, банк) із позовною заявою, в якій просить визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 30.03.2023 №0-0630 Головного управління ДПС у Житомирській області.

Мотивуючи заявлені до Головного управління ДПС у Житомирській області (далі також контролюючий орган, відповідач) позовні вимоги представник товариства вказав, що після отримання оскаржуваної вимоги звернувся до податкового орган вищого рівня із скаргою, в якій просив визнати протиправною та скасувати таку вимогу, у зв`язку із визнанням товариства неплатоспроможним і початком процедури виведення його з ринку шляхом ліквідації. За результатами розгляду контролюючим органом скарга залишена без розгляду, а рішення без змін. Пояснив, що відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) №130 від 25.02.2022 розпочато процедуру ліквідації строком на три роки з 25.02.2022 по 24.02.2025. Інформація про початок ліквідації та призначення уповноваженої особи Фонду опублікована на офіційному сайті Фонду. Вважає, що процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах, а тому розповсюдження права податкової застави на майно товариства суперечить п.7 ч.2 ст.46 цього Закону з дня початку процедуру ліквідації банку втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розповсюдження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається. Крім того, звертає увагу суду, що на даний час державі Україна належить 99,772644 відсотка акцій ПАТ "Промінвестбанк" і держава Україна в особі державного підприємства "Національний фонд інвестицій України", є бенефіціарним власником ПАТ "Промінвестбанк". Отже, банк не є юридичною особою з російським капіталом, не належить російській федерації, не є дочірньою компанією російського банку. З огляду на викладене стверджує, що вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред`являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Вважає, прийняту вимогу про сплату боргу протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 14.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрите провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадженнч без повідомлення учасників справи.

12.12.2023 від представника Головного управління ДПС у Житомирській області (далі - відповідач, ГУ ДПС) надійшов до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зауважує, що направлення товариству податкової вимоги не пов`язано з жодною обставиною, яка передбачена ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Направлення на адресу банку податкової вимоги не свідчить про провадження контролюючим органом заходів, спрямованих на погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу. Такі дії контролюючого органу лише формують та документально визначають податковий борг, при цьому останні об`єктивно передують процесу погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу. Сама собою обставина прийняття податкової вимоги не порушує приписів п.п.2 ч.5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки контролюючим органом не здійснювалось нарахування будь-яких санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), не накладався арешт на кошти банку, не здійснювалося примусове стягнення його коштів. Податковий борг, на даний момент у товариства становить 218 623,11 грн. Враховуючи викладене, така вимога є правомірною.

Положення ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив таке.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем сформовано та направлено на адресу позивача податкову вимогу від 30.03.2023 №0-0630 про податкову заборгованість станом на 29.03.2023, у розмірі 349 739,76 грн.

Відповідно до детального розрахунку суми податкового боргу до податкової вимоги, борг складається із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, земельного податку та орендної плати з юридичних осіб.

Станом на 12.12.2023 податковий борг у товариства становить 218 623,11 грн, про що свідчить інформація про наявність/відсутність податкового боргу у платника податків по України, яка міститься в матеріалах справи.

Товариство звернулося із скаргою №09-8-6/555 від 11.05.2023 до Державної податкової служби України на податкову вимогу та просило її скасувати.

За результатами розгляду скарги, банк отримав рішення про результати розгляду скарги №26136/6/99-00-06-01-04-06 від 06.09.2023, яким оскаржувану вимогу залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Товариство не погоджується із податковою вимогою та зауважує, що вимога органу ДПС щодо термінової сплати суми податкового боргу, суперечить ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому така є протиправною та підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Приписами п. 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України) передбачено, що платник податків зобов`язаний: сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

За змістом пунктом 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Згідно з п. 46.1 ст. 46 ПК України податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску.

За правилами пункту 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Відповідно до пункту 56.11 статті 56 ПК України не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.

Пунктом 57.1 статті 57 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За визначеннями п.п 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Погашення податкового боргу - зменшення абсолютного значення суми такого боргу, підтверджене відповідним документом (підпункт 14.1.152 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу (п.п. 14.1.153 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

У контексті викладених норм слідує висновок, що податкова вимога є документом, яким контролюючий орган повідомляє платника податків про невиконання ним свого податкового обов`язку та виникнення у нього податкового боргу.

При цьому, якщо платник податків самостійно узгодив суму податкового зобов`язання шляхом подання податкової декларації, але не сплатив узгоджену суму податкового зобов`язання у встановлений строк, контролюючий орган одразу направляє йому податкову вимогу, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду №130 від 25.02.2022 розпочато процедуру ліквідації товариства строком на три роки з 25.02.2022 по 24.02.2025.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, встановлюються Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" №4452-VI від 23.02.2012 (далі - Закон №4452-VI).

Ч.3 ст.1 Закону №4452-VI визначено, що відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

У той час, процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону №4452-VI, який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Представник товариства вважає, що податкова вимога підлягає скасуванню, оскільки банк перебуває у стані ліквідації.

За правилами ч.5 ст. 36 Закону №4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку);

2-1) накладення нових обтяжень чи обмежень на майно (активи) (у тому числі арештів, заборони прийняття рішень про продаж або про вчинення інших дій);

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку;

4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі;

5) нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами;

6) заміна кредитора у зобов`язанні банку на договірній основі, крім випадків передачі всього або частини майна (активів) та всіх або частини зобов`язань приймаючому або перехідному банку.

Аналіз ст.36 Закону №4452-VI свідчить про те, що протягом мораторію забороняється нараховувати неустойку (штраф, пеню), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань перед кредиторами та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

Натомість, з моменту закінчення дії мораторію на задоволення вимог кредиторів фінансові санкції у вигляді пені та штрафів, які передбачені ПК України за невиконання чи неналежне виконання банком зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) нараховуються на суми заборгованостей, які обліковуються на дату закінчення дії мораторію.

У той час, за матеріалами справи відслідковується, що представником товариства не оспорюється факт несплати у визначені ПК України строки узгодженого податкового грошового зобов`язання, самостійно визначеного ним у поданих звітностях. З огляду на що, відповідачем сформовано оскаржувану податкову вимогу на суму боргу, яка задекларована платником податків самостійно. Крім того, слід зауважити, що визначена податковою вимогою сума боргу не включає в себе штрафних (фінансових) санкцій чи пені, а включає в себе лише податкове зобов`язання, а направлення податкової вимоги банку не пов`язано з жодною обставиною, яка передбачена частиною п`ятою статті 36 Закону №4452-VI.

Направлення позивачу оскаржуваної податкової вимоги про сплату податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується юридичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, та зі сплати земельного податку, орендної плати з юридичних осіб повністю відповідає положенням ПК України та не порушує приписів Закону України №4452-VI, тому вона є обґрунтованою.

Однак, представник позивача вважає, що оскаржувана вимога підлягає скасуванню, у зв`язку із визнанням товариства неплатоспроможним і початком процедури виведення його з ринку шляхом ліквідації.

Суд не погоджується із такими доводами представника товариства, та вважає за необхідне зауважити, що направлення спірної податкової вимоги не є примусовим стягненням коштів та майна банку та не є зверненням стягнення на майно банку. Слід також зазначити, що викладене у спірній податковій вимозі попередження про виникнення права податкової застави на майно позивача не можна вважати накладенням арешту на кошти та майно банку.

А тому, суд вважає, що скерування на адресу позивача податкової вимоги не свідчить про провадження органом доходів і зборів заходів, спрямованих на погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу. Такі дії відповідача лише формують та документально визначають податковий борг, при цьому останні об`єктивно передують процесу погашення податкових зобов`язань або стягненню податкового боргу.

Сама собою обставина прийняття податкової вимоги не порушує приписів підпунктів 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону №4452-VI, оскільки в даному випадку контролюючим органом не здійснювалось нарахування будь-яких санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), не накладався арешт на кошти чи майно банку, не здійснювалось примусове стягнення його коштів та майна.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.06.2022 по справі №804/2596/17.

З огляду на викладене та досліджені матеріали справи, суд дійшов висновку, що надсилання податковим органом податкової вимоги є правомірними діями, так як позивачем не сплачено узгоджене грошове зобов`язання по податковому боргу в установлені законодавством строки та розміри.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Частинами 1-2 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав суду достатньо доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат, судом не вирішується.

Доказів понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (вул. Малопідвальна, 8, м.Київ, 01001. ) до Головного управління ДПС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м.Житомир,10003. ) про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 17 червня 2024 р.