Справа № 320/32696/23
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2024-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року № 320/32696/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Обґрунтований висновок Національного агентства з питань запобігання корупції щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією, затвердженого в.о. Голови Національного агентства з питань запобігання корупції Артемом Ситником від 04.09.2023.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначила про те, що вона та близькі їй особи мають лише законні джерела походження коштів і майна, жодних корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень не вчиняли. Позивачка вважає, що оспорюваний обґрунтований висновок складений відповідачем не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і не має під собою правових законних підстав та підлягає скасуванню. Також, позивачка стверджує, що відповідач користуючись відсутністю нормативного врегулювання питання здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування фактично здійснив перевірку щодо повноти (достовірності) декларації позивача, тобто провів перевірку декларації позивача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що доводи позивачки стосовно того, що за результатами здійснення моніторингу способу життя відсутні законні підстави для затвердження обґрунтованого висновку також є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. Окрім того, відповідач стверджує, що позовна заява не містить обґрунтувань в чому полягало порушення прав та законних інтересів позивача і вважає, що оскаржуваний висновок не несе для нього жодних правових наслідків. Крім того, скасування в судовому порядку обґрунтованого висновку не є підставою для закриття кримінального провадження щодо позивачки. Національне агентство є тим органом, який забезпечує формування та координацію антикорупційної політики в Україні. Згідно ч. 1 ст. 514 Закону Національне агентство здійснює вибірковий моніторинг способу життя суб`єктів декларування з метою встановлення відповідності їх рівня життя наявним у них та членів їх сім`ї майну і одержаним ними доходам згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що подається відповідно до цього Закону. При цьому, з огляду на ч. 3 ст. 514 Закону (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) порядок здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування визначається Національним агентством. Зміст наведеної норми не передбачає затвердження окремого порядку у вигляді відповідного нормативно-правового акту, а отже таке трактування норми представником Позивача є помилковим. Так, порядок - це послідовність певних визначених Національним агентством дій і кроків, які вчиняє останнє під час здійснення даного виду фінансового контролю та, з огляду на положення Закону, не потребує окремої фіксації. Таким чином, з аналізу викладеного вище вбачається, що відповідач діє на підставі прямої норми Закону, що в свою чергу спростовує доводи представника позивача стосовно того, що відсутність окремого нормативного акту, яким унормовано порядок здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування є перешкодою для його проведення. Вказаного обов`язку положення ст. 514 Закону не містять.

Також, позивачкою подано відповідь на відзив та відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, у яких сторонами висловлені доводи аналогічні тим, що викладені ними в обґрунтування позовних вимог позивачем у позові та позиції відповідача у відзиві.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Національне агентство з питань запобігання корупції на підставі ст. 514 Закону України «Про запобігання корупції» (далі Закон) провело моніторинг способу життя начальника Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області ОСОБА_1 , яка відповідно до п.п. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону є особою, уповноваженою на виконання функцій держави, а також суб`єктом декларування, керуючись п. 71 ч. 1 ст. 11 та ч. 1 ст. 514 Закону, на підставі інформації та документів, отриманих від Територіального управління Державного бюро розслідувань (лист від 08.08.2023 № 11-02-15386/23) щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000047 від 07.03.2023 за фактом ймовірного внесення начальником ГУ ДПС у Чернігівській області ОСОБА_1 недостовірних відомостей до щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 рік,

За результатами вищевказаного моніторингу встановлено недостовірні відомості на загальну суму 1 713 472,74 гри, які, своєю чергою, не відображені суб`єктом декларування у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2021 рік (унікальний ідентифікатор документа-197846ed-2aca-4a6b-b030-d5d3584c0d30).

Національним агентством встановлено, що суб`єктом декларування не відображено отриманий позивачкою та членами її сім`ї (чоловіком та сином) дохід від продажу нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, яке належить їм на праві власності.

Так, у розділі 3 «Об`єкти нерухомості» щорічної декларації за 2021 рік ОСОБА_1 , у тому числі, зазначила:

- квартиру загальною площею 71,20 м2, набуту у власність 20.02.2008, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (син ОСОБА_1 ) на праві спільної власності у рівних частках - 33%, 33% та 34% відповідно;

- земельну ділянку площею 800 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності;

- земельну ділянку площею 30 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві власності.

Водночас, з отриманих Національним агентством від ДБР разом з листом від 08.08.2023 № 11-02-15386/23, копій документів, які були вилучені у ОСОБА_1 під час обшуку в ході досудового розслідування № 0000047 від 07.03.2023, вбачається, що зазначені об`єкти нерухомості були відчужені.

Зокрема, зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 08.04.2021 слідує, що громадянка рф ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі довіреностей від 08.08.2023 № 1459-1460, № 1455-1456, № 1449-1450 здійснила продаж нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 . Вартість квартири за договором склала 3 800 000,00 рос. рублів (екв. 1 360 400,00 грн).

При цьому, відповідно до умов договору (п. 2.2) зазначена сума сплачена покупцем до його підписання на розрахунковий рахунок у ПАТ «Банк РНКБ» (рф), а вказаний правочин визнається актом прийому-передачі відчужуваної квартири.

Також, згідно вилученого ДБР договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.03.2021, громадянка рф ОСОБА_4 діючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 08.08.2023 №1459-1460 здійснила продаж нерухомого майна - земельної ділянки площею 800 м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість земельної ділянки за договором склала 100 000,00 рос. рублів (екв. 38 000,00 грн2). Відповідно до п. 6 вказаного договору зазначена сума також сплачена покупцем до підписання цього договору на розрахунковий рахунок у ПАТ «Банк РНКБ» (рф).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.07.2021 громадянка рф ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_2 , на підставі довіреності від 08.08.2021 № 1455-1456 здійснила продаж нерухомого майна - земельної ділянки 30 м2, розташованої за адресою: АР Крим, м. Саки, провулок Колгоспний. Вартість земельної ділянки за договором склала 300 000,00 рос. рублів (екв. 111 300,00 грн). Пунктом 6 вказаного договору передбачено, що зазначені кошти до його підписання зараховуються на рахунок Ескроу, відкритий в ПАТ «Банк РНКБ » (рф).

Крім того, листом ДБР від 08.08.2023 № 11-02-15386/23 також Національному агентству було надано копії довіреностей від 05.03.2021 №1459-1460, № 1455-1456, № 1449-1450, якими ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уповноважили ОСОБА_4 оформити, зареєструвати та отримати документи, а надалі продати нерухомість, яка розташована на території рф та належить зазначеним фізичним особам. У вказаних довіреностях зазначено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уповноважують ОСОБА_4 відкривати в будь-якому банку рф рахунки на ім`я цих фізичних осіб для зарахування грошових, коштів, що належать останнім.

Зазначені довіреності були посвідчені приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ледньовим І.С. та видані 05.03.2021, тобто незадовго до укладення договорів купівлі-продажу нерухомості, що в свою чергу підтверджує намір ОСОБА_1 та членів її сім`ї продати належне їм нерухоме майно, яке знаходиться в АР Крим, та отримати за це кошти до підписання договорів.

Зміст договорів купівлі-продажу нерухомого майна, укладених від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , прямо вказує на те, що останні у 2021 році отримали дохід від продажу квартири та двох земельних ділянок на загальну суму 1 047 164,00 гривні. Разом з тим, відомості про отриманий дохід не зазначено у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» поданої позивачем щорічної декларації за 2021 рік.

Також, ОСОБА_1 у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» декларації не зазначила дохід у вигляді заробітної плати її чоловіка ОСОБА_2 на загальну суму 803 264,79 грн отриману ним за 2021 рік, що безпосередньо підтверджується довідкою про грошове забезпечення ОСОБА_2 від 25.07.2023 № 21/2/2-1047, виданою Фінансово-економічним управлінням Служби безпеки України.

Крім того, ОСОБА_1 у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» декларації не зазначила дохід у вигляді пенсії чоловіка ОСОБА_2 на загальну суму 102 470,97 грн, отриману останнім за 2021 рік. Підтвердженням отримання якої є Довідка про доходи від 21.08.2023 № 260816 видана Головним управлінням Пенсійного фонду України, яка була надіслана ДБР на адресу Національного агентства листом від 30.08.2023 № 11-02-16708/23.

З метою встановлення причини зазначення ОСОБА_1 недостовірних відомостей Національне агентство 15.08.2023 направило позивачці лист-запит про надання пояснень та повідомлення в особистий кабінет суб`єкта декларування, проте станом на 04.09 2023 суб`єкт декларування не скористався правом надати письмові пояснення за фактом внесення недостовірних відомостей до щорічної декларації за 2021 рік.

Таким чином, суб`єкт декларування зазначив недостовірні відомості, що відрізняються від достовірних на загальну суму 1 713 472,74 грн, чим не дотримав вимоги пп. 2, 7 ч.1 ст. 46 Закону.

На виконання вимог абз. 3 ч. 7 ст. 12 та абз. 2 ч. 4 ст. 51-4 Закону України «Про запобігання корупції», відповідачем складено та затверджено обґрунтований висновок від 04.09.2023 (далі - Обґрунтований висновок), який направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (далі - ДБР) для приєднання до матеріалів кримінального провадження та проведення досудового розслідування з метою встановлення наявності/відсутності підстав притягнення суб`єкта декларування до кримінальної відповідальності.

Не погоджуючись у повному обсязі з висновком, викладеним в обґрунтованому висновку, позивачка звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Статтею 11 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено повноваження Національного агентства, до яких належать, зокрема: 7-1) здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій суб`єктів декларування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство з метою виконання покладених на нього повноважень має такі права, зокрема: 11-1) ініціювати проведення службового розслідування, вжиття заходів щодо притягнення до відповідальності осіб, винних у вчиненні корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, надсилати до інших спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції матеріали, що свідчать про факти таких правопорушень.

Згідно з положеннями частини сьомої статті 12 Закону України «Про запобігання корупції» у разі виявлення ознак іншого корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення Національне агентство затверджує обґрунтований висновок та надсилає його іншим спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції.

Висновок Національного агентства є обов`язковим для розгляду, про результати якого воно повідомляється не пізніше п`яти днів після отримання повідомлення про вчинене правопорушення.

Таким чином, законодавством чітко визначено коло повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції, зокрема, щодо здійснення контролю та перевірки декларацій, проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування, вчинення відповідних дій при виявлені ознак корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень та необхідності складання висновку в разі виявлення таких правопорушень.

Особливості проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування встановлюються статтею 51-4 Закону України «Про запобігання корупції».

Згідно з частинами 1-4 цієї статті Національне агентство здійснює вибірковий моніторинг способу життя суб`єктів декларування з метою встановлення відповідності їх рівня життя наявним у них та членів їх сім`ї майну і одержаним ними доходам згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що подається відповідно до цього Закону.

Моніторинг способу життя суб`єктів декларування здійснюється Національним агентством на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, а також із медіа та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам.

Порядок здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування визначається Національним агентством.

Моніторинг способу життя здійснюється із додержанням законодавства про захист персональних даних та не повинен передбачати надмірного втручання у право на недоторканність особистого і сімейного життя особи.

Встановлення невідповідності рівня життя суб`єкта декларування задекларованим ним майну і доходам є підставою для здійснення повної перевірки його декларації. У разі встановлення невідповідності рівня життя Національним агентством надається можливість суб`єкту декларування протягом десяти робочих днів надати письмове пояснення за таким фактом.

У разі виявлення за результатами моніторингу способу життя ознак корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією, Національне агентство інформує про них спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції.

Відповідно до частини першої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а», «в» і «г» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка обіймала посаду начальника Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області та відповідно до п.п. «в» п. 1 ч. 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» відноситься до осіб, уповноважених на виконання функцій держави.

На виконання вимог статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2021 рік.

Відповідачем відповідно до статті 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» проведено моніторинг способу життя ОСОБА_1 та встановлено невідповідність рівня життя суб`єкта декларування задекларованим ним майну і доходам.

На підставі абз. 1 частини четвертої статті 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» відповідачем листом від 15.08.2023 № 282-01/18729-23 повідомлено позивачку про вказані обставини та запропоновано надати обґрунтовані пояснення щодо джерел походження коштів, витрачених ним і його близькими особами на придбання перелічених в листі об`єктів майна.

Отримання вказаного листа позивачкою підтверджуються скріншотом з особистого кабінету, наданим відповідачем.

Проте, позивачка не скористалась правом надання письмових пояснень.

Отже, за результатами проведення моніторингу способу життя позивача та його близьких осіб, з урахуванням наданих позивачем пояснень, відповідачем виявлено ознаки корупційного кримінального правопорушення, передбаченого статтею 368-5 Кримінального кодексу України, які свідчать про незаконне збагачення ОСОБА_1 на суму 1 713 472,74 гривні, про що 04.09.2023 складено обґрунтований висновок.

В подальшому, на виконання вимог абз.2 частини четвертої статті 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» відповідач надіслав зазначений висновок до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Києві.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що на час виникнення спірних правовідносин в системі нормативно-правових актів відсутній чинний нормативно-правовий акт, яким затверджено порядок здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування, а відтак Національне агентство не могло здійснювати такий вид фінансового контролю стосовно нього. Також позивач вказує, що стаття 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» не визначає такого порядку, а лише відсилає до нормативного акту, який має бути затверджений відповідачем.

Однак, з наведених вище положень статті 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» вбачається, що Національне агентство здійснює вибірковий моніторинг способу життя суб`єктів декларування з метою встановлення відповідності їх рівня життя наявним у них та членів їх сім`ї майну і одержаним ними доходам згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що подається відповідно до цього Закону.

Крім того, вказана норма кореспондується із пунктом 7-1 частини першої статті 11 Закону України «Про запобігання корупції», яка передбачає повноваження Національного агентства здійснювати контроль та перевірку декларацій суб`єктів декларування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, а також проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування в порядку, визначеному цим Законом.

Тобто, відповідач діяв на підставі прямої норми Закону, що спростовує доводи позивача стосовно того, що відсутність окремого нормативного акту щодо порядку здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування є перешкодою для його проведення.

Більш того, абзацом 1 частини третьої статті 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» не передбачено створення окремого порядку здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування нормативно-правового характеру.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, твердження позивача з приводу того, що на час виникнення спірних правовідносин щодо моніторингу способу життя в системі нормативно-правових актів відсутній відповідний порядок не можуть бути підставою для визнання таких дій протиправними. До того ж, у даному випадку, Національне агентство при здійсненні моніторингу способу життя ОСОБА_1 діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені пунктом 7-1 частини першої статті 11, пунктом 11-1 частини першої статті 12, статті 51-4 Закону України «Про запобігання корупції».

Також, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що Національне агентство зобов`язане було поінформувати її про початок здійснення стосовно неї моніторингу способу життя, так як положення ст. 514 Закону не покладають на відповідача обов`язок повідомляти суб`єктів декларування про початок та закінчення відповідного моніторингу.

Суд звертає уваги, що моніторинг способу життя, як вид фінансового контролю - це комплекс організаційних та аналітичних заходів, які здійснюються Національним агентством на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, а також із засобів масової інформації та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам. Такі дії полягають у встановленні реального рівня життя, шляхом визначення наявності та дійсної вартості активів, а також здійснення аналізу співвідношення рівня життя з доходами.

Такий моніторинг полягає у збиранні, зберіганні та використанні інформації відповідно до Закону, що здійснюється у зв`язку із запобіганням та протидією корупції, а отже, й в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини. Мета моніторингу способу життя суб`єктів декларування як заходу фінансового контролю цілком відповідає тим інтересам, що вказані у ч. 2 ст. 32 Конституції України.

При цьому, збирання, зберігання, використання та поширення інформації, в тому числі конфіденційної, щодо осіб без їхньої згоди Національним агентством для цілей реалізації повноважень, передбачених Законом, здійснюється в тих же інтересах, задля яких існує сам захід відповідного фінансового контролю. Національне агентство здійснює обробку такої інформації з дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних та забезпечення таємниці, що охороняється законом. Отже, це має унеможливити незаконні збір, використання або розголошення інформації з обмеженим доступом, та захистити права суб`єктів декларування, членів їх сімей та третіх осіб.

Втручання у реалізацію прав, гарантованих ст. 32 Конституції України, під час проведення моніторингу способу життя є розумним, пропорційним та співмірним меті, яка при цьому переслідується. Воно не порушує сутнісний зміст права на особисте та сімейне життя та є мінімально можливим, за якого досягається легітимна мета такого втручання.

Отже, моніторинг способу життя суб`єктів декларування є одним із заходів фінансового контролю, що врегульований на законодавчому рівні, проведення Національним агентством якого повністю узгоджується із вимогами Закону.

Суд звертає увагу суду на те, що саме законодавець наділив Національне агентство повноваженнями проводити моніторинг способу життя суб`єктів декларування, водночас на момент виникнення спірних правовідносин вимоги вказаного Закону не містили в собі імперативних норм щодо обов`язкової наявності, для реалізації вказаних повноважень, нормативно-правового акту, яким врегульований порядок його проведення. Тобто вказана обставина не перешкоджала відповідачу реалізовувати надані йому Законом повноваження.

З огляду на вищевикладене в сукупності, доводи позивача щодо відсутності нормативно-правового акту, яким врегульовано порядок проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування не є підставою стверджувати про протиправність дій відповідача. Також безпідставними є твердження стосовно відсутності законних підстав для здійснення Національним агентством, моніторингу способу життя ОСОБА_1 , відтак у вказаному конкретному випадку дії Національного агентства по відношенню до Позивача є реалізацією передбачених п. 71 ч, 1 ст. 11, ст. 514 Закону повноважень.

Щодо твердження позивача про те, що моніторинг способу життя нібито дублює повну перевірку її декларації за 2021 рік, суд зазначає таке.

Як було зазначено вище, процедура проведення моніторингу способу життя чітко визначена ст. 514 Закону та відрізняється своєю правовою природою від повної перевірки, зокрема, в частині охоплення кількості суб`єктів декларування, прив`язки до конкретного звітного періоду, складових предмету моніторингу, а також його наслідків.

Крім того, положення Закону визначають конкретні підстави за наявності яких розпочинається моніторинг способу життя суб`єктів декларування, який закінчується після встановлення наявності або відсутності відповідних обставин і не покладають на Відповідача обов`язок повідомляти суб`єктів декларування про початок та закінчення відповідного моніторингу.

При цьому, повна перевірка декларації, відповідно до ч. 1 ст. 513 Закону, полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення чи необґрунтованості активів і може проводитися у період здійснення суб`єктом декларування діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності.

Національне агентство проводить повну перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із медіа та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей.

Згідно з пп. 1 п. 5 розділу II Порядку проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом Національного агентства від 29.01.2021 № 26/21, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.02.2021 за № 158/35780, повна перевірка декларації передбачає, зокрема, аналіз відомостей про об`єкти декларування, які зазначені або повинні бути зазначені в декларації відповідно до ст. 46 Закону, та їх порівняння з відомостями з реєстрів, банків даних, інших інформаційно-телекомунікаційних та довідкових систем, у тому числі тих, що містять інформацію з обмеженим доступом, держателем (адміністратором) яких є державні органи, органи місцевого самоврядування, відкритих баз даних, реєстрів іноземних держав, з судових рішень, які набрали законної сили, індивідуально-правових актів, інших джерел, що можуть містити інформацію про об`єкти декларування, які зазначені або повинні бути зазначені в декларації.

Тобто, об`єктом проведення повної перевірки є декларація суб`єкта декларування за конкретний період.

Натомість, відповідно до ст. 514 Закону Національне агентство здійснює вибірковий моніторинг способу життя суб`єктів декларування з метою встановлення відповідності їх рівня життя наявним у них та членів їх сім`ї майну і одержаним ними доходам згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що подається відповідно до цього Закону.

Отже, моніторинг способу життя проводиться відносно суб`єкта декларування, охоплює весь період виконання ним функцій держави або місцевого самоврядування та здійснюється з метою встановлення відповідності рівня життя наявним у нього та членів його сім`ї майну і одержаним ними доходам.

Аналогічного висновку дійшов Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 03.05.2024 у справі №320/34294/23.

Таким чином, суд дійшов висновку, що дії відповідача в частині дотримання процедури здійснення моніторингу способу життя ОСОБА_1 повністю узгоджуються із положеннями ст. 514 Закону, відтак у спірних правовідносинах Національне агентство діяло у межах та у спосіб визначений Законом, не допускаючи при цьому жодних порушень, а тому спірний висновок є правомірним.

Поряд з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до статті 4 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Як уже зазначалось вище, повноваження Національного агентства безпосередньо регламентовані статтею 11 Закону України «Про запобігання корупції», з аналізу яких вбачається, що до компетенції відповідача не належить притягнення суб`єктів декларування до будь-якого виду відповідальності за результатами проведення моніторингу способу життя, що, у свою чергу, виключає можливість прийняття стосовно суб`єкта декларування рішення, яке може стати підставою для настання негативних наслідків та порушення прав, які потребують захисту та відновлення.

Таким чином, у Національного агентства відсутня владна управлінська функція по відношенню до особи на стадії формування оскаржуваного висновку, який складений відповідачем на виконання повноважень, передбачених пунктом 7-1 частини першої статті 11, абзацом 3 частини сьомої статті 12 Закону України «Про запобігання корупції».

Вимоги до змісту обґрунтованого висновку не передбачають визначення будь-яких обов`язків для суб`єкта декларування, встановлення строку виконання та види відповідальності. Таким чином, складення та затвердження обґрунтованого висновку немає на меті спричинення для суб`єкта декларування юридично значимих наслідків.

Між тим, затвердження обґрунтованого висновку та направлення його до спеціального уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції не є беззаперечним свідченням про вчинення суб`єктом декларування кримінального правопорушення і не має на меті застосування будь-яких заходів кримінально-правового характеру. Так як правоохоронні органи розглядають обґрунтований висновок та за результатами такого розгляду приймають рішення щодо наявності або відсутності підстав для відкриття кримінального провадження, а також щодо вжиття інших необхідних дій кримінально-правового характеру.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що обґрунтований висновок це лише документ, що фіксує факт проведення моніторингу способу життя, містить виклад систематизованої інформації, отриманої під час його проведення і має інформаційний характер.

Водночас, ОСОБА_1 не вказала в чому саме полягає порушення її прав, свобод та інтересів внаслідок складення Національним агентством оскаржуваного висновку щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією від 04.09.2023.

Також позивачкою не зазначено, якого саме негативного впливу на репутацію державного службовця або громадянина йому було завдано внаслідок проведення моніторингу способу життя та затвердження обґрунтованого висновку, тобто не навела конкретних фактів, за яких вищевказаний моніторинг призвів до порушення її ділової репутації. Також, позивачка не зазначила в чому конкретно полягає приниження її честі і гідності, які саме соціальні зв`язки були зруйновані та в чому полягає пониження її соціального статусу. Тобто в даному випадку вищевказане не підтверджується жодним доказом, а відтак не доводить обґрунтованості позовних вимог.

Суд зазначає, що в порядку адміністративного судочинства можуть розглядатися спори щодо будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень без обмежень, але відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови, якщо такі рішення, дії (бездіяльність) є юридично значимими для позивача, тобто порушують права та інтереси останнього шляхом обмежень у реалізації його прав чи покладення на нього необґрунтованих обов`язків.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо при розгляді справи не встановлено факту порушення прав чи інтересів позивача, то навіть у разі, якщо рішення суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстави для задоволення позову та їх скасування відсутні.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами порушення своїх прав та інтересів внаслідок складання відповідачем оскаржуваного висновку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши положення чинного законодавства України та надавши оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для його задоволення.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.