Справа № 160/7779/24
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2024 рокуСправа №160/7779/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бондар М.В. розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення матеріальних збитків,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДПС у Дніпропетровській області, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі ГУ ДКС України у Дніпропетровській області, третя особа), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною дії Головного управління ДПС у Дніпропетровській області;
- зобов?язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області підготувати та направити подання до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області для повернення ОСОБА_1 надмірно сплаченого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 6 294,30 грн;
- стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки, у розмірі 3 248,77 грн, а саме: виконавчий збір, у розмірі 2 653,93 грн, суму мінімальних витрат, у розмірі 446,64 грн та комісію банку, у розмірі 148,20 грн.
Ухвалою суду від 12.04.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін в порядку, визначеному статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Третя особа пояснень по суті спору до суду не надала.
Згідно з положеннями статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
19.02.2024 державним виконавцем Південного відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калініч О.В. винесено постанову про арешт коштів боржника.
19.02.2024 державним виконавцем Південного відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калініч О.В. винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 2653,93 грн.
19.02.2024 державним виконавцем Південного відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калініч О.В. винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 446,64 грн.
20.02.2024 державним виконавцем Південного відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Калініч О.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
Не погодившись із відповідними нарахуваннями контролюючого органу у відповідності до спірної вимоги, з метою захисту порушених прав ОСОБА_1 звернувся до суду із даною позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Працівником є фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону (підпункт 14.1.195 пункт 14.1 стаття 14 Податкового кодексу України).
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом №2464.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок, ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно зі статтею 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно цим Законом визначаються:
принципи збору та ведення обліку єдиного внеску;
платники єдиного внеску;
порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску;
розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність;
склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування;
порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям:
- «застрахована особа» - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
- «страхувальники» - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI - до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464 не врегульовано.
Наведені норми свідчать про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, з метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З аналізу наведеного, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, на якому наполягає контролюючий орган, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, від 23.01.2020 у справі №480/4656/18, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як встановлено судом з наявних в матеріалах справи документів, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань наявні записи про те, що у період з 20.07.2010 по 16.01.2021 ОСОБА_1 був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - ФОП.
Зі змісту наданого ГУ ДПС у Дніпропетровській області відзиву на позовну заяву слідує, що згідно з інформаційними базами даних контролюючого органу ІКП по КБК 71040000 платника за 2017-2019 роки та 3 квартали 2020 року проведені щоквартальні нарахування на загальну суму 35 588,74 грн, а саме:
за 2017 рік по строку 09.02.2018 відбулось автоматичне нарахування єдиного внеску в ІКП по КБК 71040000 за 2017 рік в сумі 8448,00 грн.;
за 2018 рік в ІКП по КБК 71040000 проведені щоквартальні нарахування єдиного внеску: ??
- по строку сплати 19.04.2018 за 1 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.,
- ??по строку сплати 19.07.2018 за 2 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.,
- ??по строку сплати 19.10.2018 за 3 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.,
- ??по строку сплати 21.01.2019 за 4 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.,
за 2019 рік в ІКП по КБК 71040000 проведені щоквартальні нарахування єдиного внеску:
- ??по строку сплати 19.04.2019 за 1 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., ??
- по строку сплати 19.07.2019 за 2 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., ??
- по строку сплати 21.10.2019 за 3 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., ??
- по строку сплати 21.01.2020 за 4 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн.
за 2020 рік в ІКП по КБК 71040000 проведені щоквартальні нарахування єдиного внеску:
- ??по строку сплати 21.04.2020 за 1 квартал 2020 року в сумі 2078,12 грн., ??
- по строку сплати 20.07.2020 за 2 квартал 2020 року в сумі 1039,06 грн.,
- ??по строку сплати 19.10.2020 за 3 квартал 2020 року в сумі 3178,12 грн.
Також, в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 містяться наступні записи:
№1: 27.12.2011 прийнятий в адмінуправління заступником директора з соціальних питань;
№2: 31.05.2017 у зв`язку зі змінами у штатному розпису переведено заступником директора з загальних питань;
№3: 29.05.2018 переведено заступником начальника відділу зв`язків з громадськістю;
№4: 04.04.2019 переведено начальником до відділу зв`язків з громадськістю;
№5: 31.05.2019 звільнено на вимогу працівника у зв`язку з невиконанням умов договору, ч. 2 ст. 38 КЗпП України;
КП ДОР «АУЛЬСЬСКИЙ ВОДОВІДВІД»
№6: 19.06.2019 прийнятий на посаду інженера 2 категорії виробничо-технічного відділу;
№7: 26.09.2019 звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України;
№8: 30.09.2019 прийнятий на посаду заступника начальника підприємства;
№9: 23.01.2020 звільнений за угодою сторін на підставі п. 1. Ст. 36 КЗпП України;
КВП КМР «МІСЬКВОДОКАНАЛ»
№10: 21.07.2020- прийнятий на посаду заступника директора зі збуту;
№11: 20.02.2020 КВП КМР «МІСЬКВОДОКАНАЛ» з 20.02.2020 перейменовано в КП «КАМ`ЯНСЬКИЙ МІСЬКВОДОКАНАЛ» ДОР» на підставі рішення ДОР №564-21/VІІ від 14.02.2020;
№12: 15.02.2021 переведено на посаду директор зі збуту.
Відповідно інформації, яка міститься у довідці форми ОК-7, наявної в матеріалах справи за позивача за 2017-2019 роки та 3 квартали 2020 року сплачений єдиний страховий внесок, окрім IV квартал 2019 року.
Тобто, за періоди, за які позивачу нараховано контролюючим органом недоїмку по сплаті ЄСВ згідно оскаржуваної вимоги, ОСОБА_1 був найманим працівником та у цей період саме роботодавець позивача сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством.
Докази отримання позивачем у період 2017-2019 роки та 3 квартали 2020 року доходів від провадження підприємницької діяльності окремо від доходів, отриманих від роботодавців матеріали справи не містять, відповідач про наявність таких доходів не зазначає та їх не надає.
Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в періоди, за які винесена оскаржувана вимога (2017-2019 роки та 3 квартали 2020 року), нараховував та сплачував роботодавець, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, який має право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частиною 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, на підставі статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд зазначає, що порядком про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 визначено алгоритм дій державних органів та їх взаємовідносини в процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань.
Отже, для повернення надміру сплачених коштів існує певна процедура, за таких обставин, зазначені вимоги є передчасними та задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог про стягнення з ГУ ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки, у розмірі 3 248,77 грн, а саме: виконавчий збір, у розмірі 2 653,93 грн, суму мінімальних витрат, у розмірі 446,64 грн та комісію банку, у розмірі 148,20 грн, суд зазначає таке.
ГУ ДПС у Дніпропетровській області на підставі норм ПК України здійснюється адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на податкові органи.
Для повернення надмірно сплачених в межах виконавчого провадження витрат виконавчого провадження, на проведення виконавчих дій та сплату виконавчого збору чинним законодавством встановлено інший порядок, який не передбачає вчинення ГУ ДПС у Дніпропетровській області певних дій.
Отже, відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача в частині позовних вимог стягнення з ГУ ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки, у розмірі 3 248,77 грн, а саме: виконавчий збір, у розмірі 2 653,93 грн, суму мінімальних витрат, у розмірі 446,64 грн та комісію банку, у розмірі 148,20 грн.
За вказаних обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду у розмірі 2422,40 грн., що документально підтверджується платіжною інструкцією №8320-9204-9525-6348 від 20.04.2024.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Дніпропетровській області в сумі 1211,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар