Справа № 640/13963/20
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року

м. Київ

справа №640/13963/20

адміністративне провадження № К/9901/8887/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Шарапи В.М.,

суддів Кравчука В.М., Чиркіна С.М.,

за участю: секретаря судового засідання Корецького І.О.,

представника позивача: Атаєвої Д.К.,

представника відповідача (Кабінету Міністрів України): Марусенка В.О.,

представника відповідача (Міністерства соціальної політики України): не з`явився,

представника відповідача (Міністерства розвитку громад та територій України): не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Кабінету Міністрів України

на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2021 (головуючий суддя Бужак Н.П., судді Костюк Л.О., Кобаль М.І.)

у справі №640/13963/20

за позовом заступника Генерального прокурора

до Кабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України, Міністерства розвитку громад та територій України

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

1. Заступник Генерального прокурора звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, Міністерства соціальної політики України, Міністерства розвитку громад та територій України, в якому просив:

1.1. визнати протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України та Міністерства розвитку громад та територій України в частині нерозроблення порядку збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, як це передбачено п. 9 розпорядження Кабінету Міністрів від 09.08.2017 № 526-р;

1.2. визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України в частині неприйняття порядку збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, як це передбачено частиною 1 статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування»;

1.3. зобов`язати Кабінет Міністрів України вжити заходів та прийняти рішення про встановлення порядку збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 09.08.2017 № 526-р (далі - Розпорядження № 526-р) затверджено План заходів з реалізації І етапу Національної стратегії реформування системи інституційного догляду та виховання дітей на 2017-2026 роки, згідно з яким розроблення порядку збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, доручено Міністерству соціальної політики України (далі - Мінсоцполітики) та Міністерству розвитку громад та територій України (далі - Мінрегіон) шляхом видання відповідного наказу з визначенням терміну виконання - II квартал 2018 року.

2.1. Постановою Верховної Ради України від 17.01.2020 «Про стан соціального захисту дітей та невідкладні заходи, спрямовані на захист прав дитини в Україні» Кабінет Міністрів України зобов`язано здійснити перегляд і вдосконалення плану заходів з реалізації І етапу Національної стратегії реформування системи інституційного догляду та виховання дітей на 2017-2026 роки з метою забезпечення дотримання найкращих інтересів дитини під час прийняття рішень стосовно дитини.

2.2. Цією ж постановою Верховна Рада України доручила Офісу Генерального прокурора вжити заходів для захисту інтересів держави, зокрема прав дітей.

2.3. Офісом Генерального прокурора встановлено факт бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони дитинства, а саме стосовно забезпечення реалізації житлових та майнових прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

2.4. Відсутність встановленого Кабінетом Міністрів порядку збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, порушує житлові та майнові права дітей, які перебувають під особливою охороною держави.

3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю.

4. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2020 скасоване та ухвалене у справі нове рішення про часткове задоволення позову заступника Генерального прокурора.

4.1. Визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України в частині неприйняття порядку збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, як це передбачено частиною 1 статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування».

4.2. Зобов`язано Кабінет Міністрів України вжити заходів та прийняти рішення про встановлення порядку збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

4.3. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.

5. Судами попередніх інстанцій під час судового розгляду справи встановлено, що:

5.1. У липні 2010 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту житлових прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб з їх числа» № 2394-VI від 01.07.2010.

5.2. Згідно положень цього Закону передбачено викладення частини першої статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» в такій редакції: «За дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».

5.3. 17.04.2020 Офісом Генерального прокурора направлено до Кабінету Міністрів України, Мінсоцполітики та Мінрегіону листи №№: 24/1-41134-20, 24/1-41134-20, 24/1-41134-20, з вимогами щодо вжиття невідкладних заходів з прийняття відповідного нормативного акта.

5.4. Листом № 17088/1/1-20 від 24.04.2020 Кабінетом Міністрів України скеровано запит Офісу Генерального прокурора до Мінсоцполітики та Мінрегіону.

5.5. 13.05.2020 Мінсоцполітики надано відповідь Офісу Генерального прокурора, оформлену у листі № 89115-20, згідно якої зазначено, що передбачений Планом заходів з реалізації І етапу Національної стратегії реформування системи інституційного догляду та виховання дітей на 2017 - 2026 роки порядок збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, на думку Мінсоцполітики, не може бути виконаний шляхом видання наказу; відповідне завдання буде передбачене планом заходів з реалізації ІІ етапу Національної стратегії реформування системи інституційного догляду та виховання дітей на 2017 - 2026 роки.

5.6. Мінрегіон листом № 7/9.3.2/7993-20 від 18.05.2020 повідомив Офіс Генерального прокурора, що прийме участь у опрацюванні запропонованих йому відповідних нормативно-правових актів.

5.7. Заступник Генерального прокурора вважає протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невиконання вимог закону та невжиття мір до прийняття порядку збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, порушує житлові та майнові права дітей, які перебувають під особливою охороною держави, у зв`язку з чим звернуся до суду.

6. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із необґрунтованості позовних вимог. Судом зазначено, що постанова Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», якою затверджено «Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини», та внесені до неї зміни у період з 06.01.2010 по 25.11.2020, постанова Кабінету Міністрів України від 01.06.2020 № 585 «Про забезпечення соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах», якою затверджено «Порядок забезпечення соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі дітей, які постраждали від жорстокого поводження», Наказ Мінсоцполітики від 26.01.2012 № 37, яким затверджено «Інструкцію щодо заповнення форми звітності № 1-ЗЖД (річна) «Звіт про збереження житлових прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», спрямовані на регулювання правових питань, що випливають із Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», у тому числі щодо порядку збереження житлових прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

6.1. Поряд з цим, суд врахував, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 09.08.2017 № 526-р затверджено «План заходів з реалізації І етапу Національної стратегії реформування системи інституційного догляду та виховання дітей на 2017 - 2026 роки», згідно з положеннями якого розроблення порядку збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування доручено Міністерству соціальної політики України та Міністерству розвитку громад та територій України шляхом видання відповідного наказу з визначенням терміну виконання - II квартал 2018 року.

6.2. З урахуванням положень діючого законодавства суд першої інстанції зазначив, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту житлових прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб з їх числа» № 2394-VI від 01.07.2010 не визначав обов`язку для Кабінету Міністрів України щодо прийняття «Порядку збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» у вигляді окремого нормативно-правового акта з огляду на те, що постановою Верховного Ради України від 17.01.2020 «Про стан соціального захисту дітей та невідкладні заходи, спрямовані на захист прав дитини в Україні» доручено Кабінету Міністрів України, зокрема, здійснити перегляд і вдосконалення плану заходів з реалізації І етапу Національної стратегії реформування системи інституційного догляду та виховання дітей на 2017-2026 роки з метою забезпечення дотримання найкращих інтересів дитини під час прийняття рішень стосовно дитини, а також доручити Міністерству соціальної політики України здійснити розробку та затвердження порядку саме передачі документів стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, від районних державних адміністрацій до об`єднаних територіальних громад, з урахуванням того, що на Мінрегіонбуду прямо не покладаються завдання щодо організації та координації роботи із забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб з їх числа, зважаючи на наявність нормативного регулювання питання «Захисту майнових та житлових прав дітей, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» згідно «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» (далі - Порядок № 866), як на 27.10.2010, так і станом на момент звернення позивача до суду.

7. Суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що Порядок №866 не містить жодних положень про те, яким чином органи влади та органи місцевого самоврядування мають забезпечити збереження майна та житла дітей-сиріт або дітей позбавлених батьківського піклування. Суд підкреслив, що поняття «збереження майна та житла дітей-сиріт» та «захист майнових і житлових прав дітей-сиріт» не є тотожними, а отже потребують нормативного урегулювання як те визначено Законом. Апеляційний суд не взяв до уваги нормативні акти, на які посилався Кабінет Міністрів України, оскільки вони не утворюють відповідний порядок збереження майна та житла дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування у розумінні вимог статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування».

7.1. При цьому, суд вказав на обов`язок Кабінету Міністрів України щодо розробки відповідного порядку, тим самим відмовив у задоволенні позовних вимог до Міністерства соціальної політики України та Міністерства розвитку громад та територій України.

8. Одночасно з цим, суди першої та апеляційної інстанцій підтвердили право прокурора на звернення в суд із цим позовом в інтересах держави.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

9. Кабінет Міністрів України подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2021, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2020 залишити в силі.

9.1. Вважає, що суд попередньої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Підставою для відкриття касаційного провадження у справі є, передбачені пунктами 1 і 3 абзацу 1 частини 4 статті 328 КАС України, обставини. Зазначає, що судом апеляційної інстанції прийнято рішення без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №342/158/17, від 11.08.2020 у справі №320/5970/17, від 18.10.2019 у справі №320/1724/19, що стосуються дослідження обставин, за яких можливо визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а також викладених у постановах Верховного Суду від 18.10.2019 у справі №320/1724/19, від 09.10.2019 у справі №0440/4892/18, від 04.10.2019 у справі №804/4728/18, від 30.07.2019 у справі №0440/6927/18, від 27.04.2020 у справі №826/10807/16, від 12.08.2020 у справі №820/1381/17, від 10.10.2019 у справі №0440/6738/18, що стосуються підстав звернення прокурора до адміністративного суду. Крім того вказав на відсутність висновку Верховного Суду щодо реалізації Урядом повноважень Кабінету Міністрів України у сфері збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

9.2. Позицію скаржника обґрунтовано тим, що при ухваленні судового рішення суд апеляційної інстанції не застосував положення статей 55-79 Цивільного кодексу України та статей 247, 248 Сімейного кодексу України, які визначають збереження житла дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

9.3. Відповідач переконаний, що Урядом на виконання положень частини 2 статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» прийнято постанову від 24.09.2008 №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», який містить положення (порядок) щодо збереження майна дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування. Відтак вважає, що з боку відповідача не було допущено протиправної бездіяльності.

9.4. Кабінет Міністрів України стверджує, що прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про підстави представництва інтересів громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. З посиланням на практику Верховного Суду відповідач зазначає про відсутність підстав звернення до адміністративного суду прокурора в інтересах держави за наявності органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції.

10. У відзиві на касаційну скаргу позивач просив закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини 1 статті 339 КАС України, оскільки відповідачем здійснено посилання на правозастосовчу практику, яка не є релевантною до спірних правовідносин. Водночас позивач послався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.04.2019 у справі №826/8546/18, з приводу бездіяльності Кабінету Міністрів України. Вказав на те, що скаржником не зазначено конкретної норми права, щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду.

11. Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд касаційної інстанції:

12. Під час розгляду даної касаційної скарги колегія суддів враховує приписи частин 1-2 статті 341 КАС України, відповідно до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

13. Надаючи правову оцінку доводам касаційної скарги та перевіряючи правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів надає правову оцінку в першу чергу праву заступника Генерального прокурора Україна на звернення із цим позовом до суду.

14. Частиною 3 статті 53 КАС України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

15. Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді, є Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1679-VII; в редакції, чинній на час подання позовної заяви до суду).

16. Частиною 1 статті 23 Закону № 1679-VII визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави у випадках та порядку, встановлених законом.

17. Відповідно до частини 3 статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

18. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (частина 4 статті 23 Закону № 1679-VII).

19. Аналіз наведеної норми Закону № 1679-VII дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

20. Перший випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Проте підстави представництва інтересів держави прокуратурою в цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту інтересів держави або здійснює їх неналежно.

21. Таке «нездійснення захисту» полягає в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень: він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їхнього захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

22. Водночас «здійснення захисту неналежним чином» полягає в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

23. Проте «неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їхнього захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

24. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

25. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №802/4083/15-а, від 13.12.2019 у справі №810/3160/18, від 27.12.2019 у справі №826/15235/18.

26. Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

27. У пункті 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

28. У пункті 4 вказаного Рішення зазначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій. Із урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

29. Ці міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 23 Закону № 1679-VII.

30. Відтак, суд вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

31. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 19.09.2019 у справі № 815/724/15, від 17.10.2019 у справі № 569/4123/16-а.

32. Відповідно до частини 4 статті 53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

33. З огляду на вищевикладене, прокурор в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі зобов`язаний вказати докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.

34. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц.

35. Судами попередніх інстанцій встановлено, що прокурор звернувся до суду з позовом стосовно питання, яке стосується бездіяльності Кабінету Міністрів України, Мінсоцполітики та Мінрегіону щодо нерозроблення порядку забезпечення захисту майна та житла дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківської опіки.

36. При цьому, позов пред`явлено прокурором в інтересах держави без визначення конкретного позивача, оскільки розробка відповідного порядку, в силу вимог частини 1 статті 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", відноситься до компетенції саме конкретних відповідачів, які зазначені у позовній заяві.

37. Будь-якого іншого органу, який має повноваження на захист інтересів держави шляхом звернення до суду з таким позовом, немає.

38. В судовому засіданні представник Кабінету Міністрів України зазначив, що позивач не мав права звертатись до суду, натомість з цим позовом могло звернутись Міністерство соціальної політики України.

39. Водночас, представник позивача в судовому засіданні обґрунтувала право звернення до суду з цим позовом відсутністю органу, уповноваженого звертатись до суду. Вказала, що позивач звертався за захистом інтересів держави у сфері охорони дитинства.

40. Колегія суддів звертає увагу на те, що прокурор звертався до Кабінету Міністрів України з листом від 17.04.2020 №24/1-41134-20 з пропозицією вжити невідкладних заходів для усунення виявлених порушень шляхом прийняття відповідних нормативно-правових актів. Кабінетом Міністрів України, зазначений лист був скерований до Мінсоцполітики та Мінрегіону. Порядку збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, за наслідками такого звернення прийнято не було.

41. Статтею 51 Конституції України гарантовано, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

42. Згідно з преамбулою Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

43. Статтею 2 цього ж Закону визначено, що Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.

44. Проведення державної політики щодо охорони дитинства, розробку і здійснення цільових загальнодержавних програм соціального захисту та поліпшення становища дітей, підтримки сімей з дітьми, координацію діяльності центральних та місцевих органів виконавчої влади у цій сфері забезпечує Кабінет Міністрів України. Щорічно Кабінет Міністрів України звітує Верховній Раді України про стан демографічної ситуації в Україні, становище дітей та тенденції його змін у ході впроваджених соціально-економічних перетворень (частина 2 статті 5 Закону України «Про охорону дитинства»).

45. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної ради УРСР від 27.02.1991 №789-ХІІ визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами.

46. У Преамбулі Конвенції про права дитини зазначено, що дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

47. Прокуратура України відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

48. В цьому прокурор вбачає порушення інтересів держави у сфері охорони дитинства. За такого правового регулювання спірних правовідносин, а також наданих статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» повноважень прокурору, колегія суддів вважає підставним звернення заступника Генерального прокурора з цим позовом в інтересах держави в якості самостійного позивача за обставин, коли відсутній орган, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

49. У касаційній скарзі вказується на неврахування правових висновків Верхового Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 18.10.2019 у справі №320/1724/19, від 09.10.2019 у справі №0440/4892/18, від 04.10.2019 у справі №804/4728/18, від 30.07.2019 у справі №0440/6927/18, від 27.04.2020 у справі №826/10807/16, від 12.08.2020 у справі №820/1381/17, від 10.10.2019 у справі №0440/6738/18, що стосуються підстав звернення прокурора до адміністративного суду в інтересах держави за наявності органу, уповноваженого державною здійснювати відповідні функції.

50. Колегія суддів не може врахувати вказані висновки до спірних правовідносин, оскільки у зазначених справах прокурор звертався в інтересах держави і суд встановив наявність у органів Державної служби з надзвичайних ситуацій повноважень звертатися до адміністративного суду щодо застосування заходів реагування у вигляді повного або часткового зупинення роботи підприємств до повного усунення порушень вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки роботи підприємств.

51. У постанові Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №0440/6738/18, на висновки якої посилається відповідач, прокурор звертався в інтересах держави в особі пенсійного органу.

52. Натомість у справі, що розглядається, прокурор виступає як самостійний позивач з огляду на відсутність уповноваженого звертатись до суду з позовом органу.

53. Твердження скаржника, що прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень про підстави їх представництва є безпідставним, оскільки такі процедурні вимоги встановлені для прокурора у випадку наявності громадянина, його законного представника або суб`єкта владних повноважень, в особі яких звертається прокурор.

54. Таким чином, суд касаційної інстанції погоджується із висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності права у прокурора звертатись до суду з цим позовом.

55. Щодо доводів Кабінету Міністрів України в частині відсутності бездіяльності з боку відповідачів Суд зазначає наступне.

56. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України (частина 2 статті 113 Конституції України)

57. Відповідно до статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України, зокрема, забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує проведення політики у сфері соціального захисту.

58. Зазначені завдання Кабінету Міністрів України дублюються і в спеціальному Законі України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII (далі - Закон № 794-VII).

59. За змістом частини 1 статті 19 Закону № 794-VII діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

60. Положеннями статті 20 Закону №794-VII конкретизовано, що Кабінет Міністрів України у сфері соціальної політики забезпечує проведення державної політики, що стосується сфери охорони материнства та дитинства.

61. Відповідно до статті 21 Закону №794-VII Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.

Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.

62. Згідно із частинами 1-3 статті 49 Закону №794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

63. Пунктами 1 та 2 параграфу 29 глави 1 розділу 4 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України від 18.07.2007 №950, визначено, що акти Кабінету Міністрів нормативного характеру видаються у формі постанов. Постанови Кабінету Міністрів видаються з питань затвердження положення, статуту, порядку, регламенту, правил, методики та в інших випадках, коли суспільні відносини потребують нормативно-правового врегулювання; затвердження, прийняття міжнародного договору або приєднання до нього.

64. Відповідно до частин 2-3 статті 50 спеціального Закону проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України Секретаріатом Кабінету Міністрів України, міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями.

65. Подібні положення містяться і в пункті 1 параграфу 32, глави 2 Регламенту Кабінету Міністрів України, за змістом якого проекти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем`єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту.

Розроблення проекту акта починається невідкладно після отримання відповідного завдання та триває виходячи з необхідності врахування у загальному часі підготовки проекту акта вимог, встановлених цим Регламентом щодо часу, достатнього для погодження проекту акта заінтересованими органами, та часу, достатнього для проведення правової експертизи Мін`юсту та експертизи Секретаріату Кабінету Міністрів.

66. Відповідно до пункту 1 параграфу 33 глави 2 розділу 4 Регламенту Кабінету Міністрів України головним розробником проекту акта Кабінету Міністрів є орган, який вносить проект акта до Кабінету Міністрів.

67. Постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону. Якщо проект рішення отримав підтримку рівно половини посадового складу Кабінету Міністрів України і за цей проект проголосував Прем`єр-міністр України, рішення вважається прийнятим (частина 1 статті 51 Закону №794-VII).

68. У 2010 році Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту житлових прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб з їх числа" № 2394-VI від 01.07.2010, який набрав чинності 27.07.2010.

69. Згідно положень цього Закону передбачено викладення частини 1 статті 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" в такій редакції: "За дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України".

70. Норма, на реалізацію вимог якої звернувся позивач із цим позовом, покликана захищати особисті немайнові і майнові права та інтереси дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, зокрема спрямована на захист житлових та майнових прав вразливої категорії населення.

71. Метою норми статті 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" є забезпечення зі сторони держави (в особі Кабінету Міністрів України) дієвого та ефективного контролю за використанням житла дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, механізму та процедур збереження житлових прав таких дітей, що у свою чергу гарантуватиме захист та реалізацію права на житло дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

72. У Прикінцевих положеннях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту житлових прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб з їх числа" № 2394-VI від 01.07.2010 зобов`язано Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

73. Норму частини 1 статті 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" у своєму взаємозв`язку із Перехідними положеннями Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту житлових прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб з їх числа" № 2394-VI від 01.07.2010 слід розуміти так, що на Уряд покладається обов`язок щодо приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом у відповідні строки.

74. Таким чином, починаючи з 27.07.2010 обов`язок зі встановлення умов і порядку збереження за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, житла законодавцем покладено саме на Кабінет Міністрів України, а не Мінсоцполітики та Мінрегіогу, а тому саме Кабінет Міністрів України є відповідальним за прийняття у встановлені законом строки такого порядку і повинен був вжити всі законодавчо встановлені заходи та міри для прийняття його, зокрема, доручити відповідним Міністерствам підготувати проект Порядку, здійснити інші дії, пов`язані з підготовкою проекту порядку, а також контролювати подання таких проектів.

75. Мета розробки та прийняття відповідного порядку відповідає завданню Кабінету Міністрів України та повноваженням в частині ухвалення таких актів Уряду.

76. На цій підставі, суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що обов`язок вжиття заходів на прийняття рішення про встановлення Порядку покладено на Кабінет Міністрів України, а не на Мінсоцполітики та Мінрегіон, а відтак вимоги до профільних міністерств задоволенню не підлягають.

77. В якості доводу про виконання повноважень, передбачених частиною 1 статті 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", Кабінет Міністрів України вказує на прийняття ним Постанови №866, яка містить положення щодо збереження майна дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

78. Вказаною Постановою регулюються, зокрема, питання «Захисту майнових та житлових прав дітей, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування».

79. У зазначеному розділі Постанови №866 містяться положення щодо особливостей опису майна дитини, уповноважених органів на збереження майна, встановлення опіки над майном, контролю за захистом житлових та майнових прав дітей, особливостей вчинення правочинів щодо нерухомого майна, права на які має дитина.

80. Разом з цим, вказаний розділ Постанови №866 не містить механізму контролю за використанням житла дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, та їх майна, механізму, способу та процедури збереження житлових прав таких дітей, суб`єктів збереження житла і його контролю, повноважень таких суб`єктів тощо.

81. Іншого окремого порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, який би на виконання вимог частини 1 статті 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" регулював означене коло питань Урядом не приймалось, що і не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні.

82. До Постанови № 866 у період з 06.01.2010 по 25.11.2020 Кабінетом Міністрів України неодноразово вносилися зміни, в тому числі і на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 1017 від 03.11.2010, проте якісно нового законодавчого регулювання збереження житла дітей-сиріт або дітей, позбавлених батьківського піклування, впроваджено не було.

83. Додатковим підтвердженням зазначеного є розпорядження Кабінету Міністрів України від 09.08.2017 № 526-р, яким затверджено «План заходів з реалізації І етапу Національної стратегії реформування системи інституційного догляду та виховання дітей на 2017 - 2026 роки», згідно з положеннями якого розроблення порядку збереження майна та житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, доручено Міністерству соціальної політики України та Міністерству розвитку громад та територій України шляхом видання відповідного наказу з визначенням терміну виконання - II квартал 2018 року.

84. Тобто, відповідним актом Уряду підтверджено відсутність окремого нормативно-правового акта щодо збереження житла дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

85. Надалі Верховною Радою України, у зв`язку з накопиченням проблемних питань у сфері забезпечення та захисту прав дитини, виникненням нових викликів, пов`язаних із збройним конфліктом на сході України, безсистемним реформуванням базових процедур та структур, завдання яких полягає у забезпеченні та дотриманні прав дітей, які становлять шосту частину українського соціуму, прийнято постанову від 17.01.2020 «Про стан соціального захисту дітей та невідкладні заходи, спрямовані на захист прав дитини в Україні», якою передбачено здійснення Кабінетом Міністрів України перегляду і вдосконалення плану заходів з реалізації І етапу Національної стратегії реформування системи інституційного догляду та виховання дітей на 2017-2026 роки з метою забезпечення дотримання найкращих інтересів дитини під час прийняття рішень стосовно дитини.

86. Однак, ані розпорядження Кабінету Міністрів України від 09.08.2017 № 526-р, ані постанова Верховної Ради України не можуть вважатися виконанням вимог частини 1 статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» та Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту житлових прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб з їх числа" № 2394-VI від 01.07.2010 в частині приведення Кабінетом Міністрів України у тримісячний строк у відповідність своїх нормативно-правових актів, а лише декларують наміри розробки відповідного порядку.

87. Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про безпідставність посилання відповідача на норми постанови Кабінету Міністрів України №800 від 03.10.2018 «Деякі питання соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі таких, що можуть загрожувати їх життю та здоров`ю» та Порядок взаємодії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, закладів та установ під час соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, оскільки вони не містять посилань на те, яким чином повинно зберігатися житло дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

88. В межах розгляду цієї справи спірним аспектом є наявність/відсутність, зокрема, протиправної бездіяльності Уряду в частині прийняття рішення щодо встановлення порядку збереження житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

89. При вирішенні цього спору колегія суддів враховує, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

90. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

91. Аналогічний правовий підхід застосовано в постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №813/4640/17, від 17.04.2019 у справі №342/158/17, від 18.02.2021 у справі №160/6885/19, від 16.11.2022 у справі №280/3841/21.

92. Суд апеляційної інстанції вірно погодився із твердженням позивача, що поняття «збереження майна та житла дітей-сиріт» та «захист майнових і житлових прав дітей-сиріт» не є тотожними, а отже потребують нормативного урегулювання як те визначено вищезазначеним Законом.

93. Вказівка в Законі України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту житлових прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб з їх числа" № 2394-VI від 01.07.2010 на приведення Кабінетом Міністрів України у відповідність своїх нормативно-правових актів у тримісячний строк слід розуміти широко. Таке формулювання може означати не лише приведення у відповідність вже існуючих нормативно-правових актів, а й прийняття нових, які будуть відповідати вимогам Закону та сприятимуть реалізації його положень у повній мірі.

94. Проте, з жовтня 2010 року по день розгляду справи судом порядку збереження житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, Урядом прийнято не було, імплементації правового регулювання з цього питання в інші нормативно-правові акти також не було. Вагомих причин нерозроблення порядку відповідачем не зазначено.

95. З огляду на конституційну гарантію охорони дитинства, а також довготриваюче неприйняття спеціального порядку Урядом є підстави стверджувати про бездіяльність відповідача.

96. Таким чином, Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України в частині неприйняття порядку житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, як це передбачено частиною 1 статті 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" та зобов`язання Кабінет Міністрів України вжити заходів та прийняти рішення про встановлення порядку збереження житлових приміщень дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

97. За таких обставин справи, Верховний Суд, переглядаючи постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2021 у межах доводів касаційної скарги, не встановив неправильного застосування норм права чи порушення норм процесуального права.

98. Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2021 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач В.М. Шарапа

Судді В.М. Кравчук

С.М. Чиркін