Справа № 160/9727/24
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2024-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2024 рокуСправа №160/9727/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність ДСА України щодо не забезпечення ТУ ДСА України в Дніпропетровській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Батуєву О.В. з урахуванням стажу роботи на посаді, щомісячної надбавки за вислугу років за період з 01.01.2021 р. до 31.12.2021 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2021 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 270 грн.; за період з 01.01.2022 р. до 31.12.2022 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2022 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 481 грн.; за період з 01.01.2023 р. до 30.12.2023 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2023 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 684 грн. та за період з 01.01.2024 р. до 31.03.2024 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2024 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 3 028 грн.;
- зобов`язати ДСА України забезпечити ТУ ДСА України в Дніпропетровській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 з урахуванням стажу роботи на посаді, щомісячної надбавки за вислугу років за період з 01.01.2021 р. до 31.12.2021 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2021 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 270 грн.; за період з 01.01.2022 р. до 31.12.2022 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2022 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 481 грн.; за період з 01.01.2023 р. до 30.12.2023 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2023 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 684 грн. та за період з 01.01.2024 р. до 31.03.2024 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2024 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 3 028 грн.;
- визнати протиправними дій ТУ ДСА України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 з урахуванням стажу роботи на посаді, щомісячної надбавки за вислугу років, за період з 01.01.2021 р. до 31.03.2024 р. включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2 102 грн.;
- зобов`язати ТУ ДСА України в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 з урахуванням стажу роботи на посаді, щомісячної надбавки за вислугу років на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" за період з 01.01.2021 р. до 31.03.2024 р. включно, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, обчисливши її розмір за 2021 рік виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2021 р. у розмірі 2 270 грн., за 2022 рік виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2022 р. у розмірі 2 481 грн., за 2023 рік виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2023 року у розмірі 2 684 грн. та за період з 01.01.2024 р. до 31.03.2024 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2024 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 3 028 грн. з урахуванням виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що Указом Президента України №320/2020 від 14 серпня 2020 року його було призначено на посаду судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська. Наказом голови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська № 179-к від 18 серпня 2020 року його зараховано в штат суду з 18 серпня 2020 року. Відповідно до наказу голови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська № 249-к від 16 грудня 2020 року було встановлена щомісячну доплату за вислугу років з 15 грудня 2020 року у розмірі 20% від посадового окладу, стаж роботи станом на 15 грудня 2020 року становить 5 років 3 місяці 28 днів. Згідно із наказом голови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська № 13-к від 08 лютого 2021 року стаж роботи на посаді судді станом на 01 січня 2021 року складає 5 років 4 місяці 15 днів. Відповідно до наказу голови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська № 1-к від 04 січня 2022 року його стаж роботи на посаді судді станом на 01 січня 2022 року складає 6 років 4 місяці 15 днів. Згідно із наказом голови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська № 4-к від 04 січня 2023 року стаж його роботи на посаді судді станом на 01 січня 2023 року складає 7 років 4 місяці 15 днів. Відповідно до наказу голови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська № 1-к від 01 січня 2024 року стаж його роботи на посаді судді станом на 01 січня 2024 року складає 8 років 4 місяці 15 днів. Так, за період з січня 2021 року по березень 2024 року йому протиправно нараховано суддівську винагороду для визначення суми якої використовувалася величина під назвою "розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді". Проте, відповідно до приписів спеціального законодавства, відповідач-1 повинен був нарахувати суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2021 року, 1 січня 2022 року, 1 січня 2023 року та 1 січня 2024 року. Таким чином, вказує, що розмір виплаченої винагороди не відповідає розміру, встановленому спеціальним Законом, що в свою чергу призвело до зменшення розміру суддівської винагороди і, відповідно, порушення його прав та гарантій.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.
На виконання вимог ухвали суду 29.04.2024 року від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що кошторисом ТУ ДСА України в Дніпропетровській області на 2021 р., 2022 р., 2023 р., 2024 р., затвердженим Державною судовою адміністрацією України, видатки на оплату праці, у т.ч. суддівської винагороди, передбачені виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 2102 грн., з урахуванням ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", тому Територіальне управління, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у кошторисі (на 2021, 2022, 2023, 2024 роки). Із врахуванням вищевикладеного, ТУ ДСА в Дніпропетровській області - як розпорядник бюджетних коштів не могло виплачувати позивачу суддівську винагороду (протягом спірного періоду) понад виділені йому для цього бюджетні асигнування, на власний розсуд вирішуючи, який нормативно-правовий акт потрібно виконувати, адже є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Крім того, відповідач-1 зазначив, що до спірних правовідносин щодо проходження публічної служби підлягає застосуванню строк, передбачений приписами ч.5 ст.122 КАС України, яка є спеціальною нормою. Враховуючи викладене, відповідач-1 просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
13.05.2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді. Враховуючи вищевикладене, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року (2 270 грн.), на 01 січня 2022 року (2 481 грн.), на 01 січня 2023 року (2 684 грн.), на 01 січня 2024 року (3 028 грн.), на іншу розрахункову величину, яка Законом України "Про судоустрій і статус судців" не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102 грн.) у за період з січня 2021 року по лютий 2024 року включно, на підставі ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", було неправомірним. Розмір суддівської винагороди встановлено статтею 135 Закону № 1402-VIII, у зв`язку з чим позивач вважає, що має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти (заборгованість), а тому просить суд позов задовольнити повністю.
Відповідачу-2 позов з додатками та ухвала суду про відкриття провадження у справі доставлені до його електронного кабінету, що підтверджується відповідними довідками наявними матеріалах справи. Але відзиву на позовну заяву чи будь-яких документів, що стосуються даного предмету спору, відповідач до теперішнього часу на адресу суду не надіслав.
В підготовче засідання позивач, представники відповідача та третьої особи 16.05.2024 року не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Позивач у клопотанні від 24.04.2024 року просив суд розглянути справу без його участі за наявними у справі документами.
Представник відповідача-1 у своєму відзиві на позов також просив суд проводити розгляд справи без участі його представника.
Протокольною ухвалою суду від 16.05.2024 року проведено і закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті на 12.06.2024 року.
В судове засідання знову позивач, представники відповідача та третьої особи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Згідно із ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві та у відповіді на відзив, позицію відповідача-1, викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Указом Президента України № 320/2020 від 14 серпня 2020 року ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська.
Наказом голови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська № 179-к від 18 серпня 2020 року ОСОБА_1 зараховано в штат суду з 18 серпня 2020 року.
Відповідно до наказу голови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська №249-к від 16 грудня 2020 року ОСОБА_1 встановлена щомісячна доплата за вислугу років з 15 грудня 2020 року у розмірі 20% від посадового окладу, стаж роботи станом на 15 грудня 2020 року становить 5 років 3 місяці 28 днів.
Згідно із наказом голови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська № 13-к від 08 лютого 2021 року стаж роботи позивача на посаді судді станом на 01 січня 2021 року складає 5 років 4 місяці 15 днів.
Відповідно до наказу голови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська № 1-к від 04 січня 2022 року стаж роботи позивача на посаді судді станом на 01 січня 2022 року складає 6 років 4 місяці 15 днів.
Згідно із наказом голови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська № 4-к від 04 січня 2023 року стаж роботи позивача на посаді судді станом на 01 січня 2023 року складає 7 років 4 місяці 15 днів.
Відповідно до наказу голови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська № 1-к від 01 січня 2024 року стаж роботи позивача на посаді судді станом на 01 січня 2024 року складає 8 років 4 місяці 15 днів.
За період з січня 2021 року по березень 2024 року включно відповідач-1 нарахував позивачу суддівську винагороду, для визначення суми якої використовувалась величина розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2 102 грн.
Щодо доводів відповідача-1 про застосування до вказаних спірних правовідносин строку звернення до суду визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3 ст.122 КАС України).
Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (суддівської винагороди).
Так, у п.2.1. мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям "грошова винагорода", "одноразова грошова допомога при звільненні" та "оплата праці" і "заробітна плата", які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно із умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Приписами частин третьої і п`ятої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Разом з тим, частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи № 280/6779/22, Верховний Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
В цій частині справи також слід врахувати вказані у пунктах 44-45 постанови Верховного Суду у справі №280/6779/22 висновки про подовження на підставі пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України строків, визначених статтею 233 цього Кодексу, на строк дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236" дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 червня 2023 року.
Постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Таким чином, зі скасуванням карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) відпали підстави для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України.
Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
З огляду на викладене, суд зазначає, що з позовними вимогами, зокрема, щодо зобов`язання виплатити суддівську винагороду: за період з 01 січня 2023 року по 30 червня 2023 року позивач мав звернутися до суду до 01 жовтня 2023 року (протягом трьох місяців після відміни карантину, оскільки він не міг і не повинен був знати про те, що 30 червня 2023 року такий карантин буде відмінений, у зв`язку з чим, відпадуть безумовні підстави для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України); за липень 2023 року - до 01 листопада 2023 року, за серпень 2023 року - до 01 грудня 2023 року, за вересень 2023 року - до 01 січня 2024 року, за жовтень 2023 року - до 01 лютого 2024 року, за листопад 2023 - до 01 березня 2024 року.
Так, в клопотанні про поновлення пропущеного строку звернення до суду позивач вказав, що він 09.02.2024 року звернувся до ТУ ДСА в Дніпропетровські області із відповідною заявою, але листом №2160/24 від 12.04.2024 року йому було відмовлено в позасудовому порядку здійснити перерахування та виплату суддівської винагороди із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у відповідні роки. Таким чином, датою офіційної відмови відповідачів виконати вимоги ст.135 Закону №1402-VІІІ та припинити триваюче порушення його прав на отримання належної суддівської винагороди, коли він дізнався про це, слід вважати саме 12.04.2024 року, коли отримав зазначену відповідь на своє звернення. Отже, строк звернення до суду із позовом до відповідачів про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, ним не пропущений.
Частиною 1 статті 121 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
При цьому норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Так, предметом оскарження є зокрема бездіяльність відповідача, щодо виплати суддівської винагороди у належному розмірі.
Суд зазначає, що під бездіяльністю розуміється пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи чи інтереси фізичних або юридичних осіб, в тому числі не прийняття рішення у випадках, коли таке рішення повинно бути прийнято відповідно до вимог закону. Сама по собі бездіяльність це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.
Верховний Суд у постанові від 01.04.2021 р. у справі № 280/4453/18 дійшов правового висновку про те, що проступок, пов`язаний із триваючим безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом, визнається триваючим порушенням. Триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності) та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом; припиненням дії відповідної норми закону.
Також, визначення терміну "триваюче правопорушення" надано у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 р. у справі № 242/924/17, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.09.2022 р. у справі № 140/1770/19. Відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 242/924/17, "триваюче" правопорушення це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом.
Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом певного проміжку часу. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.
Аналогічне визначення триваючому правопорушенню викладено у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 р. у справі № 464/2638/17. Верховний Суд у постанові від 25.11.2021 р. у справі № 826/6064/17 встановив, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухилявся від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) по відношенню до позивача.
На підставі наведеного в ухвалі суду від 19.04.2024 року про відкриття провадження у справі суд дійшов висновку про відсутність порушень строків, передбачених статтею 122 КАС України, при зверненні позивачем до суду з позовом. Відтак, доводи відповідача-1 щодо застосування до спірних правовідносин положень ст.122 КАС України є необґрунтованими.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У преамбулі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (частина друга статті 4).
Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
За частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно із Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до частин 5 та 7 статті 135 Закону № 1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу. Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Так, статтею 7 Закону № 1082-ІХ установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2 189 гривень, з 1 липня - 2 294 гривні, з 1 грудня - 2 393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення:
дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1 921 гривня, з 1 липня - 2 013 гривень, з 1 грудня - 2 100 гривень;
дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2 395 гривень, з 1 липня - 2 510 гривень, з 1 грудня - 2 618 гривень;
працездатних осіб: з 1 січня - 2 270 гривень, з 1 липня - 2 379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривень;
працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2 102 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 1 січня - 2 102 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1 600 гривень;
осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1 769 гривень, з 1 липня - 1 854 гривні, з 1 грудня - 1 934 гривні.
Водночас, статтею 7 Закону № 1928-IX установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2 393 гривні, з 1 липня - 2 508 гривень, з 1 грудня - 2 589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення:
дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2 100 гривень, з 1 липня - 2 201 гривня, з 1 грудня - 2 272 гривні;
дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2 618 гривень, з 1 липня - 2 744 гривні, з 1 грудня - 2 833 гривні;
працездатних осіб: з 1 січня - 2 481 гривня, з 1 липня - 2 600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2 102 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів: з 1 січня - 2 102 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1 600 гривень;
осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1 934 гривні, з 1 липня - 2 027 гривень, з 1 грудня - 2 093 гривні.
Крім того, ст.7 Закону № 2710-ІХ установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення:
дітей віком до 6 років - 2 272 гривні;
дітей віком від 6 до 18 років - 2 833 гривні;
працездатних осіб - 2 684 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівники інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2 102 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури. - 1 600 гривень;
осіб, які втратили працездатність - 2 093 гривні.
Також, ст.7 Закону № 3460-IX установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення:
дітей віком до 6 років - 2 563 гривні;
дітей віком від 6 до 18 років - 3 196 гривень;
працездатних осіб - 3 028 гривень;
працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2 102 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, - 2 102 гривні;
працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1 600 гривень;
осіб, які втратили працездатність, - 2 361 гривня.
З матеріалів справи вбачається, що суддівську винагороду за період з січня 2021 року по лютий 2024 року позивачу обчислено, виходячи з приписів ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", з розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102 грн.
Суд зазначає, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом, а саме Законом №1402-VIII гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема Рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11 -р/2018.
Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
У пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Суд зазначає, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
З 30 вересня 2016 року набули чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (далі - Закон № 1401-VIII).
Цим Законом, ст.130 Конституції України викладено в новій редакції. Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.
Наявність в Конституції України згаданої норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що поза як Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин подібні тим, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій). Окрім того, норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить (частина четверта статті 7 КАС України).
Розмір суддівської винагороди визначено у ст.135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.
Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року
Статтею 130 Конституції України закріплено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Разом з тим розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 року № 966-XIV (далі - Закон № 966-XIV).
Статтею 4 Закону № 966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Суд зазначає, що Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.
При цьому, судді Законом № 966-XIV не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Відповідно до ст.151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
У п.4.1 Рішення №4-р/2020 Конституційний Суд України зазначив наступне: Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (Рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року, № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020).
Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).
Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Фактично Законом України "Про державний бюджет на 2021 рік", Законом України "Про Державний бюджет на 2022 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" та Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" змінено складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена ч.2 ст.130 Конституції України і ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII.
На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Отже, Законом України "Про судоустрій і статус суддів" закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач-1 неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.
Щодо питання матеріального забезпечення суддів Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі Зубко та інші проти України від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.
Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.
Враховуючи вищевикладене, суд констатує, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року (2 270 грн.), на 01 січня 2022 року (2 481 грн.), на 01 січня 2023 року (2684 грн.), на 01 січня 2024 року (3 028 грн.), на іншу розрахункову величину, яка Законом України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102 грн.) за період з січня 2021 року по лютий 2024 року включно, на підставі ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", було неправомірним.
Розмір суддівської винагороди встановлено статтею 135 Закону № 1402-VIII, у зв`язку з чим позивач має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти (заборгованість).
Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі № 360/503/21 вже сформував правовий висновок у подібних правовідносинах щодо застосування положень статті 135 Закону № 1402-VIII та статті 7 Закону № 1082-IX при обчисленні суддівської винагороди, які у подальшому були підтримані Верховним Судом у постановах від 02 червня 2023 року у справі № 400/4904/21, від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22, від 24 липня 2023 року у справі №280/9563/21, від 25 липня 2023 року у справі № 120/2006/22-а, від 26 липня 2023 року у справі № 240/2978/22, від 27 липня 2023 року у справі № 240/3795/22.
Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних справах, є релевантними до обставин цієї справи з огляду на те, що Законами № 1082-ІХ, № 1928-IX та № 2710-IX запроваджено тотожне правове регулювання щодо встановлення такої величини як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2 102 гривні.
Застосовуючи вищенаведену сталу правову позицію Верховного Суду до обставин цієї справи, суд доходить висновку, що при визначенні розміру суддівської винагороди позивача у періоди з 01.01.2021 р. по 31.12.2021 р. включно, з 01.01.2022 р. по 31.12.2022 р. включно, з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р. включно, з 01.01.2024 р. по 31.03.2024 р. включно відповідач-1 безпідставно застосував прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 2 102 грн., оскільки зобов`язаний був діяти відповідно до Закону № 1402-VIII та обчислювати розмір суддівської винагороди, виходячи з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2021 році - 2 270 грн., у 2022 році - 2 481 грн., у 2023 році - 2 684 грн., у 2024 році - 3 028 грн.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про визнання протиправними дій відповідача-1 щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 01.01.2021 р. по 31.12.2021 р. включно, з 01.01.2022 р. по 31.12.2022 р. включно, з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р. включно, з 01.01.2024 р. по 31.03.2024 р. включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року, з 1 січня 2022 року, з 1 січня 2023 року, з 1 січня 2024 року в розмірі 2 102 грн.
За таких обставин, порушені права позивача підлягають відновленню шляхом зобов`язання відповідача-1 провести нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди за період з 01.01.2021 р. по 31.12.2021 р. включно, з 01.01.2022 р. по 31.12.2022 р. включно, з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р. включно, з 01.01.2024 р. по 31.03.2024 р. включно, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15.12.2020 року №1082-IX (2 270 грн.), Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" від 02.12.2021 року № 1928-IX (2 481 грн.), Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" від 03.11.2022 року № 2710-IX (2 684 грн.), Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" від 09.11.2023 року № 3460-IX (3 028 грн.), з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів
Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 148 Закону № 1402-VІІІ фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема Державна судова адміністрація України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, крім Верховного Суду та вищого спеціалізованого суду.
Статтею 149 Закону № 1402-VІІІ визначено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Відповідно до частини першої статті 151 Закону № 1402-VІІІ, Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.
Підпунктами 2 та 7 частини першої статті 152 Закону № 1402-VІІІ встановлено, що Державна судова адміністрація України забезпечує належні умови діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених цим Законом; готує бюджетний запит.
З вищевикладеного слідує, що головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України, а Територіальне управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.
Повноваження та види розпорядників бюджетних коштів визначені статтею 22 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), відповідно до частини першої якої за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, Державна судова адміністрація України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників (пункт 1 частини другої статті 22 БК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 22 БК України, головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема, отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань (пункт 3); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством (пункт 4).
Будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України (частина перша статті 23 БК України).
Отже, зважаючи на положення статей 148, 149 Закону №1402-VIII у системному взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України.
Територіальне управління ДСА в Дніпропетровській області здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі на 2021 -2024 роки.
Докази того, що у спірних правовідносинах ДСА України виконала свої повноваження для забезпечення виплати позивачу суддівської винагороди, обчисленої із урахуванням прожиткового мінімуму величиною у 2021 році - 2 270 грн., у 2022 році - 2481 грн., у 2023 році - 2 684 грн. та у 2024 році 3 028 грн. відсутні.
Не є спірним, що відповідачем-2 не забезпечено фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди з 2021 року в повному обсязі.
Відтак, невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі пов`язана з бездіяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону № 1402-VIII) як суб`єкта владних повноважень, бездіяльністю якого порушено права позивача.
Враховуючи вищевикладене, з урахуванням наведених судом законодавчих норм, висновків Верховного Суду, суд доходить висновку, що бездіяльність відповідача-2 щодо не забезпечення фінансування виплати позивачу суддівської винагороди за період з 01.01.2021 р. по 31.12.2021 р. включно, з 01.01.2022 р. по 31.12.2022 р. включно, з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р. включно, з 01.01.2024 р. по 31.03.2024 р. включно, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2021 році 2 270 грн., у 2022 році 2 481 грн., у 2023 році 2 684 грн., у 2024 році 3 028 грн. є протиправною.
За таких обставин, суд доходить висновку, що порушені права позивача підлягають відновленню шляхом зобов`язання відповідача-2 здійснити фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди за період з 01.01.2021 р. по 31.12.2021 р. включно, з 01.01.2022 р. по 31.12.2022 р. включно, з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р. включно, з 01.01.2024 р. по 31.03.2024 р. включно, з включенням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі: у 2021 році - 2 270 грн., у 2022 році - 2 481 грн., у 2023 році - 2 684 грн., у 2024 році - 3 028 грн.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір" з відповідачів судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, не стягуються.
На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд,
Позовну заяву задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не забезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 з урахуванням стажу роботи на посаді, щомісячної надбавки за вислугу років за період з 01.01.2021 р. до 31.12.2021 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2021 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 270 грн.; за період з 01.01.2022 р. до 31.12.2022 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2022 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 481 грн.; за період з 01.01.2023 р. до 30.12.2023 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2023 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 684 грн. та за період з 01.01.2024 р. до 31.03.2024 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2024 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 3 028 грн.
Зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 з урахуванням стажу роботи на посаді, щомісячної надбавки за вислугу років за період з 01.01.2021 р. до 31.12.2021 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2021 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 270 грн.; за період з 01.01.2022 р. до 31.12.2022 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2022 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 481 грн.; за період з 01.01.2023 р. до 30.12.2023 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2023 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 2 684 грн. та за період з 01.01.2024 р. до 31.03.2024 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2024 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 3 028 грн.
Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 з урахуванням стажу роботи на посаді, щомісячної надбавки за вислугу років, за період з 01.01.2021 р. до 31.03.2024 р. включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2 102 грн.
Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 з урахуванням стажу роботи на посаді, щомісячної надбавки за вислугу років на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за період з 01.01.2021 р. до 31.03.2024 р. включно, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, обчисливши її розмір за 2021 рік виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2021 р. у розмірі 2270 грн., за 2022 рік виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2022 рік у розмірі 2 481 грн., за 2023 рік виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2023 року у розмірі 2 684 грн. та за період з 01.01.2024 р. до 31.03.2024 р. включно, виходячи з встановленого на 01.01.2024 р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого складає 3 028 грн. з урахуванням виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів.
Судовий збір не стягується.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма