Справа № 440/15934/23
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 р. Справа № 440/15934/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.03.2024, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 440/15934/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до його стажу служби в поліції періоду служби у Державній кримінально-виконавчій службі України з 15.08.2002 по 13.05.2006, а саме: періоду навчання у Чернігівському юридичному коледжі Державного департаменту України з питань виконання покарань з 15.08.2002 по 08.07.2005, періоду відпустки у зв`язку із закінченням навчального закладу строком 30 діб з 10.07.2005 по 08.08.2005, та періоду роботи на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Крюковської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області (№29) з 09.08.2005 по 13.05.2006;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до його стажу служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, період навчання у Чернігівському юридичному коледжі Державного департаменту України з питань виконання покарань з 15.08.2002 по 08.07.2005 та період відпустки у зв`язку із закінченням навчального закладу строком 30 діб з 10.07.2005 по 08.08.2005;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до його стажу служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки періоду служби на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Крюковської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області (№29) з 09.08.2005 по 13.05.2006.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до стажу служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, період служби на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Крюковської виправної колонії Державного департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області (№29) з 09.08.2005 по 13.05.2006.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, період служби на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Крюковської виправної колонії Державного департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області (№29) з 09.08.2005 по 13.05.2006.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти рішення, яким задовольнити в цій частині позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, позивачу перше (спеціальне) звання рядовий внутрішньої служби було присвоєно 05.09.2002, у зв`язку із вступом до Чернігівського юридичного училища Державного департаменту України з питань виконання покарань, 08.07.2005 у зв`язку із закінченням навчання в закладі освіти із специфічними умовами навчання присвоєно звання «лейтенант внутрішньої служби», як особі яка отримала диплом освітньо-кваліфікаційного рівня «молодший спеціаліст`та надано відпустку у зв`язку із закінченням навчального закладу строком на 30 діб, у період із 10.07.2005 по 08.08.2005, відповідно, позивач вважає, що період з 15.08.2002 по 08.08.2005 підлягає зарахуванню до стажу служби в поліції. Тобто, до призначення на посаду в Крюковській виправній колонії УДДУ ПВП у Полтавській області (№ 29) позивачу присвоєне офіцерське (спеціальне) звання. Посилається на висновки викладені Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 у справі № 200/5111/19.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що посилання позивача, що він набув право на зарахування стажу служби за п. З ч. 2 ст. 78 Закону № 580-VIII (служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду) є хибним, так як Державна кримінально-виконавча служба України ніяким чином не відноситься до служби в органах внутрішніх справ України. Посилається на висновки викладені Верховним Судом у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 520/2067/19. Зазначає, що ГУНП в Полтавській області діяло виключно у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством, не допускаючи при цьому жодних порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 у період із 15.08.2002 по 09.08.2005 був курсантом Чернігівського юридичного коледжу Державного департаменту України з питань виконання покарань.

Згідно із витягом з наказу від 09.08.2005 № 47 о/с «По особовому складу» управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 призначено начальником відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Крюковської виправної колонії (№ 29) з 09.08.2005.

Відповідно до витягу з наказу від 13.05.2006 № 21 о/с «По особовому складу» управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Крюковської виправної колонії (№ 29), звільнено у запас Збройних Сил України за п. 64 «ж» за власним бажанням.

З 07.11.2015 ОСОБА_1 прийнятий на службу до Національної поліції.

30.08.2023 ОСОБА_1 звернувся із рапортом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, у якому просив зарахувати до стажу служби в поліції наявну на момент прийняття на службу у Національну поліцію України (наказ ГУНП № 8 о/с від 01.11.2015) вислугу років з 15.08.2002 по 13.05.2006, що в календарному обчисленні становить 3 роки 8 місяців 28 днів, у Державній кримінально-виконавчій службі України та навчанні в Чернігівському юридичному коледжі Державного департаменту України з питань виконання покарань (на даний час Академія Державної пенітенціарної служби).

Листом від 26.09.2023 № 1303/115/12/02-2023 управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Полтавській області повідомлено ОСОБА_1 про те, що до стажу служби в поліції зараховано період служби у Національній поліції, для зарахування до стажу служби службу в Державній кримінально-виконавчій службі разом із навчанням у Чернігівському юридичному коледжі Державного департаменту України з питань виконання покарань немає правових підстав.

Не погодившись із відмовою відповідача щодо зарахування до вислуги років у поліції періоду служби у Державній кримінально-виконавчій службі позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи частковово позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та дійшов висновку, що на позивача, як і на інших працівників кримінально-виконавчої служби (окрім тих, на яких розповсюджується дія Закону України «Про державну службу»), під час проходження ними служби в період, що досліджується, розповсюджується дія нормативно-правових актів органів внутрішніх справ України, а в подальшому - поліції, в тому числі й дія статей 22, 23 Закону України «Про міліцію» та відповідні норми Закону України «Про Національну поліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України.

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що делегування частиною четвертою статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» Кабінету Міністрів України встановлення порядку обчислення вислуги років у поліції не надає Уряду права визначати додаткові складові стажу служби в поліції, які не передбачені частиною другою статті 78 Закону України «Про Національну поліцію».

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 02 липня 2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Приписами ст.78 Закону № 580-VIII передбачено, що стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Частиною 2 ст.78 Закону № 580-VIII визначено, що до стажу служби в поліції зараховуються:

1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду;

2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту;

3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду;

4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції;

5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони;

6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини між сторонами склались щодо незарахування стажу роботи в органах Державної кримінально-виконавчої служби України до стажу служби в поліції, що дає право на встановлення позивачеві надбавки за вислугу років і надання додаткової оплачуваної відпустки.

Судовим розгялом вастановлено, що ОСОБА_1 у період із з 09.08.2005 по 13.05.2006 займав посаду начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Крюковської виправної колонії Державного департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області (№29).

Згідно з п.3 ч.2 ст.78 Закону №580-VIII до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу.

Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України від 11 липня 2003 №1129-IV до законодавчого врегулювання питань проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань та його соціального захисту на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.

Водночас ч.5 ст.23 Закону України від 23 червня 2005 №2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (далі ЗУ №2713-IV) передбачає, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз вище наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що фактично законодавець поширив дію усіх норм, які врегульовують порядок і умови проходження служби працівниками органів внутрішніх справ, а в подальшому поліцейськими, на працівників кримінально-виконавчої служби.

Сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначені Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 №3460-IV.

Згідно з преамбулою зазначеного Статуту його дія поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.

Крім того, ч.1 ст.6 ЗУ №2713-IV закріплено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Отже, всі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції, її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань.

Водночас п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Положеннями підп.підп. 3-6 ч.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII зобов`язано Кабінет Міністрів України в місячний строк, крім іншого, прийняти нормативно-правові акти, що випливають із цього Закону та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, ужити заходів щодо фінансового та матеріально-технічного забезпечення поліції України.

Законом України від 23.12.2015 № 900-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей», який набрав чинності 29.12.2015 року, пункт 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» доповнено абзацами другим та третім, згідно з якими за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Отже, служба в Державній кримінально-виконавчій службі здійснювалась в порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, та відповідно до п.3 ч.2 ст.78 Закону № 580-VIII повинна зараховуватись до стажу служби в поліції.

Проаналізувавши вказані вище норми законодавства, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що на позивача, під час проходження ним служби в період, що досліджується, розповсюджується дія нормативно-правових актів органів внутрішніх справ України, а в подальшому поліції. Тобто, всі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції, її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань.

Для вирішення спору колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 20.10.2022 у справі №160/11127/20 щодо подібних правовідносин.

Так, аналізуючи вказані вище норми законодавства, а саме ч.2 ст.78 Закону №580-VIII, п.5 Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України, ч.5 ст.23 ЗУ №2713-IV Верховний Суд зазначив, що на позивача, як і на інших працівників кримінально-виконавчої служби, під час проходження ними служби в період, що досліджується, розповсюджується дія нормативно-правових актів органів внутрішніх справ України, а в подальшому - поліції, в тому числі й дія статей 22, 23 Закону України «Про міліцію» та відповідні норми Закону України «Про Національну поліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України. Тобто, всі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції, її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань.

Аналогічний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 01.08.2023 року у справі №240/30024/21.

Крім того, відповідно до абз. 2 пункту «й» статті 17 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон № 2262-XII) до вислуги років поліцейським, співробітникам, зокрема, Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб передбачено, що до вислуги років поліцейським, співробітникам, зокрема, Державної кримінально-виконавчої служби, особам, зазначеним у п. «ж» ст.ст. 1, 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII (далі Закон №2262-XII), під час призначення пенсії згідно з п. «а ст. 12 вказаного Закону додатково зараховується час навчання в межах до п`яти років (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на службу, зокрема, до органів Державної кримінально-виконавчої служби або до призначення на відповідну посаду із розрахунку - один рік навчання за шість місяців служби.

У постанові від 22.01.2020 (справа №200/5111/19) Верховний Суд зазначив, що «визначальною умовою для застосування наведеного законодавчого припису є присвоєння особі офіцерського (спеціального) звання у зв`язку з закінченням відповідного навчального закладу».

Матеріалами справи підтверджується, що по закінченню навчання на підставі наказу по колиджу від 08.07.2005 №59 о/с ОСОБА_1 присвоєно спеціальне звання середнього начальницького складу «лейтенант внутрішньої служби».

При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що пункт 2 Постанови № 393 встановлює, що до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби, особам, зазначеним у пункті «ж» статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», під час призначення пенсії згідно з пунктом «а» статті 12 зазначеного Закону додатково зараховується час навчання в межах до п`яти років (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби або до призначення на відповідну посаду із розрахунку - один рік навчання за шість місяців служби.

Отже, пункт 2 Постанови № 393 не може бути застосовано при вирішенні питання щодо обчислення стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки в порядку статті 78 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки Постанова № 393 прийнята на виконання Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» та може бути застосована для визначення вислуги років особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ саме у випадку призначення пенсії за вислугу років. У свою чергу, при вирішенні питання щодо обчислення стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки слід застосовувати приписи частини другої статті 78 Закону України «Про Національну поліцію», якою встановлено вичерпний перелік складових (посад, періодів служби) такого стажу служби в поліції.

При цьому делегування частиною четвертою статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» Кабінету Міністрів України встановлення порядку обчислення вислуги років у поліції не надає Уряду права визначати додаткові складові стажу служби в поліції, які не передбачені частиною другою статті 78 Закону України «Про Національну поліцію».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26.10.2023 року у справі №140/7147/20, які апеляційний суд враховує відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про часткове задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у зарахуванні позивачу до стажу служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, період служби на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Крюковської виправної колонії Державного департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області (№29) з 09.08.2005 по 13.05.2006 та зобов`язання Головне управління Національної поліції в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції, що дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, період служби на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Крюковської виправної колонії Державного департаменту України з питань виконання покарань у Полтавській області (№29) з 09.08.2005 по 13.05.2006.

Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.

Доводи апелянтів, щодо застосування у спірних правовідносинах висновків, викладених в постановах Верховного Суду 22.01.2020 у справі № 200/5111/19 та від 31.03.2020у справі № 520/2067/19, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки відповідно до висновку щодо застосування норм матеріального права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від № 755/10947/17 від 30.01.2019, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, якою у даному випадку є позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 01.08.2023 у справі №240/30024/21 та від 26.10.2023 у справі №140/7147/20.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 по справі №440/15934/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич