Справа № 160/29378/23
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2023-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Юхно І. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача 1 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідач 2 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
09.11.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача 1 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача 2 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, поданий через систему «Електронний суд» представником позивача адвокатом Страхом Вадимом Олеговичем, у якому позивач просить суд:
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з відмовою призначити пенсію позивач не погоджується, оскільки відповідно до відомостей, які надані відповідачу, довідок, що долучаються, трудової книжки, позивач набув необхідний стаж та досяг необхідного віку, що є підставою для призначення пенсії. Проте, за доданими документами до страхового стажу не зараховано: періоди роботи в колгоспі ім. Кірова з серпня 1981 р. по листопад 1981 р., з січня 1985 р. по грудень 1996 р., згідно довідок про стаж та заробітну плату (архівні довідки) №39/03-19, №40/3-19, №41/3-19 від 14.09.2023 р., оскільки по батькові не відповідає паспортним даним. Крім того, не взята до уваги архівна довідка №42/03-19 від 14.09.2023 р, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Ухвалою Дніпропетровського адміністративного окружного суду від 13.11.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито в адміністративній справі спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); витребувано у відповідачів додаткові докази та встановлено відповідачам 15-денний строк з дня вручення ухвали на подання відзиву на позов та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) сторони повідомленні відповідно до приписів КАС України, що підтверджується матеріалами справи.
За даними КП «ДСС» копію ухвали про відкриття провадження 22.11.2023 надіслано одержувачам адвокату Страху В.О. (представнику позивача), Головному управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головному управлінню Пенсійного фонду України в Одеській області за допомогою підсистеми «Електронний суд» в їх електронні кабінети, а копію адміністративного позову відповідачам 09.11.2023, що підтверджується матеріалами справи. Тобто, строк на подання відзиву до 07.12.2023.
29.11.2023 від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про залучення доказів на виконання ухвали.
Водночас, суд зазначає, що ані у встановлений судом строк, ані станом на 13.12.2023 від відповідача 1 відзиву на позов та витребуваних документів не надходило.
Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За приписами частини 9 статті 80 КАС України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.
Проте, суд звертає увагу, що від відповідачів станом на 13.12.2023 жодних повідомлень про неможливість подання відзиву та витребуваних ухвалою від 13.11.2023 доказів до суду надано не було. Будь-яких заяв клопотань до матеріалів справи від відповідачів також не надходило, у зв`язку з чим у суду відсутні правові підстави для продовження відповідачам процесуального строку, встановленого судом для подання відзиву на позов та витребуваних документів.
Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини та на підставі вищевказаних норм, суд ухвалив розглянути справу по суті за наявними в ній доказами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим 19.01.1996 Апостолівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області.
22.09.2023 позивач звернувся до відділу обслуговування громадян №19 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з відповідним пакетом документів.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 28.09.2023 №04 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

У рішенні вказано, що пенсійний вік визначений статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить 60 років. Вік заявника 60 років. Необхідний страховий стаж статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить 30 років. Страховий стаж особи становить 19 років 01 місяць10 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано: періоди роботи в колгоспі ім. Кірова з серпня 1981р. по листопад 1981р., з січня 1985р. по грудень 1996р., згідно довідок про стаж та заробітну плату № 39/03-49, №40/03-19, №41/03-19 від 14.09.2023р., оскільки по батькові не відповідає паспортним даним. Працює. Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату 07.09.2028р.

Вказане рішення направлено на адресу позивача супровідним листом відділу обслуговування громадян №19 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 04.10.2023 №0400-010222-8/155261.

Не погоджуючись з відмовою у призначенні пенсії за віком та вважаючи, що періоди роботи та заробітна плата в колгоспі ім. Кірова з серпня 1981 р. по листопад 1981 р., з січня 1985 р. по грудень 1996 р., з січня 1999 р. по травень 2000 р. підлягають зарахуванню при обчисленні пенсії, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Пунктом 2 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за №41/26486 (далі Положення №№28-2), Головне управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду.

За приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» також визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Отже, для визначення наявного трудового стажу для призначення пенсій необхідно використовувати записи в трудовій книжці і лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж може встановлюватися на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Суд зазначає, що вищенаведені норми встановлюють виключний пріоритет трудової книжки перед іншими документами для визначення пільгового стажу.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Із записів трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом встановлено, що позивач, зокрема, працював:

- Колгосп ім. Кірова Апостолівського району Дніпропетровської області:

- 24.08.1981 прийнятий на роботу в колгосп (наказ №17 від 24.08.1981);

- 16.04.1997 звільнений за переведенням на КДГМК «Криворіжсталь» ст.36 ч.5 КЗпП України (наказ №5 від 16.04.1997);

- Криворізький державний гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь»:

- 17.04.1997 прийнятий за переведенням в с/ц «Вольнянський» теслярем 4 розряду (розп. №14 від 17.04.97);

- 01.01.1999 звільнення за переведенням в КСП ім. Кірова за згодою між керівниками ст.36 п.5 КЗпП України (наказ №796/л від 15.12.98);

- КСП ім Кірова:

- 02.01.1999 прийнятий за переведенням (наказ №1 від 25.01.99);

- 31.03.2000 звільнений з членів КСП ім. Кірова за переведенням в ДП «Содружество плюс» (наказ №4 від 31.03.2000);

- ДП «Содружество плюс» ТОВ АФ «Содружество»:

- 01.04.2000 прийнятий на робот в ДП «Содружество плюс» ТОВ АФ «Содружество» теслярем за переведенням з КСП ім. Кірова (наказ №2 від 03.04.2000);

- 10.08.2000 звільнений з роботи за власним бажанням ст.38 КЗпП України (наказ №63 від 10.08.2000).

Відповідно до трудової книжки позивача трудова участь в громадському господарстві становить:

- 1981 рік прийнятий колгоспом мінімум: 280 відпрацьовано: 79 (служба в РА);

- 1985 рік прийнятий колгоспом мінімум: 280 відпрацьовано: 272;

- 1986 рік прийнятий колгоспом мінімум: 280 відпрацьовано: 282;

- 1987 рік прийнятий колгоспом мінімум: 280 відпрацьовано: 294;

- 1988 рік прийнятий колгоспом мінімум: 290 відпрацьовано: 292;

- 1989 рік прийнятий колгоспом мінімум: 290 відпрацьовано: 302;

- 1990 рік прийнятий колгоспом мінімум: 280 відпрацьовано: 313;

- 1991 рік прийнятий колгоспом мінімум: 280 відпрацьовано: 292;

- 1992 рік прийнятий колгоспом мінімум: 280 відпрацьовано: 288;

- 1993 рік прийнятий колгоспом мінімум: 270 відпрацьовано: 310;

- 1994 рік прийнятий колгоспом мінімум: 270 відпрацьовано: 289;

- 1995 рік прийнятий колгоспом мінімум: 270 відпрацьовано: 296;

- 1996 рік прийнятий колгоспом мінімум: 270 відпрацьовано: 308;

- 1997 рік прийнятий колгоспом мінімум: 78 відпрацьовано: 78;

- 1999 рік прийнятий колгоспом мінімум: 270 відпрацьовано: 252.

З наданого до матеріалів справи розрахунку стажу за пенсійною справою 04 вбачається, що страховий стаж ОСОБА_1 з урахуванням перетину періодів становить 19 років 01 місяць 10 днів, в тому числі спірні періоди зараховані до його страхового стажу таким чином:

- 10.11.1981-02.11.1984 (02 р. 11 міс. 23 дн.);

- 17.04.1997-01.01.1999 (01 р. 08 міс. 15 дн.);

- 02.01.1999-31.03.2000 (01 р. 03 міс. 00 дн.);

- 01.04.2000- 10.08.2000 (00 р. 04 міс. 10 дн.).

Водночас, з оспорюваного рішення вбачається, що пенсійним органом до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано періоди роботи в колгоспі ім. Кірова з серпня 1981 р. по листопад 1981 р., з січня 1985 р. по грудень 1996 р., згідно довідок про стаж та заробітну плату № 39/03-49, № 40/03-19, № 41/03-19 від 14.09.2023, оскільки по батькові не відповідає паспортним даним.

Щодо незарахування до загального страхового стажу вказаних періодів роботи згідно довідок про стаж та заробітну плату № 39/03-49, № 40/03-19, № 41/03-19 від 14.09.2023 з підстави невідповідності по батькові заявника паспортним даним, суд зазначає наступне.

Надані до пенсійного органу та суду довідки від 14.09.2023 № 39/03-49, № 40/03-19, № 41/03-19, виданими виконавчий комітетом Нивотрудівської сільської ради, свідчать про те, що згідно з документами колгоспу ім. Кірова, які після його ліквідації зберігаються у Вільненському старостинському окрузі Нивотрудівської ОТГ Криворізького району Дніпропетровській області в особових рахунках працівників зазначений « ОСОБА_1 », « ОСОБА_1 .», « ОСОБА_2 » (так у документах) та наведено інформацію про вихододні та заробітну плату у 1981 році, 1985-1992 роках, 1999-2000 роках.

Тобто, незарахування пенсійним органом вищевказаних періодів роботи ОСОБА_1 до загального (страхового) стажу лише з підстави неповного зазначення або відсутності по-батькові у архівних довідках є безпідставним, оскільки позивач має належні записи про роботи в цей період у трудовій книжці. При цьому, з наданого розрахунку стажу позивача вбачається, що періоди роботи з 10.11.1981 по 02.11.1985 (військова строкова служба) була частково зарахована пенсійним органом до страхового стажу позивача.

Водночас, суд наголошує, що неналежний порядок заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Таким чином, оскільки позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року, справа № 275/615/17 (провадження №К/9901/768/17).

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Записи у трудовій книжці позивача містять повну інформацію щодо періоду його роботи з 24.08.1981 року по 16.04.1997 року в колгоспі ім. Кірова з інформацією про встановлений мінімум трудової участі та фактичну кількість здійснених позивачем вихододнів.

При цьому, суд враховує, що позивач у 1985 році в колгоспі ім. Кірова не виконував встановленого мінімуму трудових днів (272 днів при встановленому мінімумі 280), проте трудова книжка колгоспника серії НОМЕР_2 не містить записів щодо поважності невиконання встановленого мінімуму трудової участі позивачем у зазначені роки.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на підставі ч.2 ст.56 Закону №1788-XII період роботи ОСОБА_1 у 1985 році в колгоспі ім. Кірова підлягає зарахуванню до стажу роботи за фактичною тривалістю.

Відтак, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для зарахування до загального трудового (страхового) стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 24.08.1981 по 09.11.1981 та з 03.11.1984 по 16.04.1997 в колгоспі ім. Кірова за фактичною тривалістю.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що Головним управління Пенсійного фонду Пенсійного фонду України в Одеській області протиправно незараховано до загального (страхового) стажу означені періоди роботи позивача, що в свою чергу призвело до невірного розрахунку страхового стажу ОСОБА_1 в рішенні від 28.09.2023 року № 04 про відмову у призначенні йому пенсії за віком.

Оскільки відповідачами під час судового розгляду справи не доведено зарахування до страхового стажу роботи позивача вищевказаних періодів, а тому порушені позивачем права підлягають відновленню судом.

При цьому, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Фактично, необхідною передумовою застосування частини 2 статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вперше у рішенні від 16.12.1974 у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16.09.1996, в якому зазначено, що якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 р. у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 р. у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Крім того, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

При цьому, суд враховує, що дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Разом із цим, суд зазначає, що не наділений відповідними повноваженнями проводити розрахунок пільгового стажу позивача, оскільки це є дискреційні повноваження органів Пенсійного фонду України.

Отже, з метою повного та всебічного захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне задовольнити заявлені позивачем позовні вимоги, скоригувавши їх відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, а саме:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 28.09.2023 №04 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до загального трудового (страхового) стажу, який дає право на призначення пенсії за віком періоди роботи з 24.08.1981 по 09.11.1981 та з 03.11.1984 по 16.04.1997 в колгоспі ім. Кірова за фактичною тривалістю.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.09.2023 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, викладених в цьому рішенні.

Стосовно ж позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області «виплачувати з 22.09.2023 року ОСОБА_1 пенсію» та «зарахувати заробітну плату в колгоспі ім. Кірова з серпня 1981 р. по листопад 1981 р., з січня 1985 р. по грудень 1996 р., з січня 1999 р. по травень 2000 р. згідно довідок про стаж та заробітну плату (архівні довідки) №39/03-19, №40/3-19, №41/3-19, №42/03-19 від 14.09.2023 р.», то суд зазначає, що предметом спору у даній справі є питання правомірності рішення про призначення позивачеві пенсії, тобто зазначені вимоги звернуті на майбутнє.

Також, відповідач ще не ухвалював рішення щодо призначення позивачеві пенсії, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого перерахунку будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити, як передчасних.

За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина 3 статті 139 КАС України).

За положеннями частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI (далі Закон №3674-VI) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-IX передбачено, що прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2023 року становить 2684 гривні.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини 3 статті 4 Закону №3674-VI ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до адміністративного суду позовної заяви немайнового характеру, який подано фізичною особою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073,60 грн.).

При цьому, частиною 3 статті 4 Закону №3674-VI встановлено, при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Правова позиція щодо застосування понижуючого коефіцієнта відповідного розміру ставки судового збору для позовних заяв, поданих до суду після 04.10.2021 в електронній формі з використанням системи «Електронний суд», викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 916/228/22, та підлягає в силу ч.5 ст.242 КАС України застосуванню судом до спірних правовідносин.

Суд також враховує, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо), як способу усунення наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності, є однією вимогою.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12.11.2019 року (справа №640/21330/18) та від 05.06.2020 року (справа №280/5161/19).

Суд вказує, що позивачем в адміністративному позові було заявлено одну вимогу немайнового характеру, а вимога про зобов`язання відповідача вчинити певні дії є похідною.

З огляду на викладене, оскільки позовна заява подана до суду з використанням системи «Електронний суд», позивач повинен був сплати судовий збір за подання цього адміністративного позову у загальному розмірі 858,88 грн (1073,60 грн х 0,8).

Водночас, позивачем при поданні адміністративного позову до суду сплачено судовий збір відповідно до квитанції від 09.11.2023 №СА97-4ВЕР-7ЕНЧ-9МА5 у розмірі 1073,60 грн. Тобто, сума 214,72 грн (1073,60 грн 858,88 грн) є надміру сплаченою сумою судового збору, яка може бути повернута за клопотання позивача відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, судовий збір у розмірі 858,88 грн., який сплачений позивачем при поданні адміністративного позову до суду відповідно до квитанції 09.11.2023 №СА97-4ВЕР-7ЕНЧ-9МА5 та належить до розподілу між сторонами в цій справі, підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 644,16 грн. (з урахуванням правил заокруглення).

Керуючись статтями 9, 73-77, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до відповідача 1 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26; ), відповідач 2 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (місцезнаходження: 65107, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 83; ) про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 28.09.2023 №04 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до загального трудового (страхового) стажу, який дає право на призначення пенсії за віком періоди роботи з 24.08.1981 по 09.11.1981 та з 03.11.1984 по 16.04.1997 в колгоспі ім. Кірова за фактичною тривалістю.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.09.2023 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, викладених в цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області сплачені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 644,16 грн. (шістсот сорок чотири гривні 16 копійок).

Відповідно до статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На підставі положень статті 297 КАС України апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Юхно