Справа № 280/8764/21
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2024-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 червня 2024 року м. Дніпросправа № 280/8764/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Юрко І.В.,

за участю секретаря судового засідання Беседи Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року у справі №280/8764/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 15.11.2021, просив суд стягнути з Офісу Генерального прокурора () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.11.2019 по 26.08.2021 у сумі 266 695,80 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року позовні вимоги задоволено частково:

стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 30079,15 грн. (тридцять тисяч сімдесят дев`ять гривень 15 копійок);

у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обгрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що ні Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ні Законом України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону. Приписами ст. 44 КЗпП України також не передбачено виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації. Тобто, цей юридичний факт (підстава звільнення) є відмінним від тих юридичних фактів (підстав), з настанням яких, ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги. Відповідна виплата спрямована на захист трудових прав працівника, зокрема, при його звільненні з незалежних від нього обставин. Вихідна допомога виплачується з метою матеріальної підтримки особи, яка втрачає роботу та стабільний заробіток не за власним рішенням і настання таких подій може бути для неї неочікуваними та незапланованими. Натомість, позивача звільнено з посади прокурора організаційно-методичного відділу Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України на підставі п.п. 1 розд. ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Таким чином, на переконання відповідача, у Офісу Генерального прокурора не було законних підстав для виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 при звільненні.

Крім того, апелянт зазначає, що передбаченої ст. 117 КЗпП України вини Генеральної прокуратури (Офісу Генерального прокурора), як обов`язкової підстави для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає, отже відсутні підстави для його стягнення.

Також, апелянт вважає, що під час розгляду цієї справи слід врахувати, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2021 у справі № 640/25214/9 визнано протиправним та скасовано рішення кадрової комісії № 1 від 29.10.2019 № 30 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора». Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 14.11.2019 № 1489ц. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора організаційно-методичного відділу Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України з 19.11.2019 та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.11.2019 по 05.08.2021 у розмірі 598784, 84 грн.

Разом з тим, на переконання апелянта, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є взаємовиключними. У разі задоволення в цій частині одночасно двох позовів, відповідач може бути зобов`язаний виплатити позивачу подвійну суму середнього заробітку, оскільки їх розміри є однаковими.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні за участі представника відповідача, який підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі.

Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2021 у справі №640/1958/20 встановлено, зокрема, наступне (а.с. 25-31): « ОСОБА_1 , починаючи з 18.07.2001 року, обіймав посади прокурора в різних регіонах України… Кадровою комісією № 1 прийнято рішення № 30 від 29.10.2019 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації. Наказом Генерального прокурора від 14.11.2019 року №1489ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації підтримки публічного обвинувачення управління підтримання публічного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України, на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Під час звільнення з посади, позивачу не було виплачено вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку та середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 18.11.2019 року по день фактичного розрахунку, що стало підставою звернення останнього до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів».

Також Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2021 у справі №640/1958/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2020 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення вихідної допомоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги, у зв`язку зі звільненням, в розмірі 30 079,15 грн. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу, у зв`язку зі звільненням, в розмірі середнього місячного заробітку 30 079,15 грн. (тридцять тисяч сімдесят дев`ять грн. 15 коп.). В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постанова суду набрала законної сили 04.06.2021.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2021 року у справі №640/1958/20.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки банку про рух коштів на картці ОСОБА_1 (а.с. 14), 27.08.2021 на його рахунок було здійснено безготівкове зарахування 24 214,01 грн., деталі операції: стягнення згідно виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.07.2021 №640/1958/20.

Відповідачем також не заперечується факт того, що 27.08.2021 Офісом Генерального прокурора проведено фактичний розрахунок з виплати вихідної допомоги позивачу, але не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.11.2019 по 26.08.2021.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір, суд першої дійшов висновку, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, та визначив розмір суми, яка підлягала виплаті при звільненні, а саме: 30079,15 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Також варто вказати, що аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що положеннями ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено не у день звільнення, а в порушення вимог статті 116 КЗпП України 27.08.2021, тому позивач посилається на наявність підстав для застосування положень ст.117 КЗпП України та виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів звертає увагу, що спеціальне законодавство, яке регулює відносини, пов`язані з проходженням служби в органах прокуратури не регулює питань, пов`язаних з відповідальністю за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення при звільненні з військової служби. Натомість, при вирішенні спорів цієї категорії, слід застосовувати положення загального трудового законодавства.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений з 18.11.2019 наказом Генерального прокурора України №1489ц від 14.11.2019, в той час, як остаточний розрахунок з виплати вихідної допомоги при звільненні було здійснено лише 27.08.2021 при виконанні постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2021 року у справі №640/1958/20.

Згідно ч. 4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Питання наявності у позивача права на отримання вихідної допомоги, у зв`язку зі звільненням, вирішено у межах справи № 160/1958/20, та, у відповідності до ч. 4 ст. 78 КАС не потребують окремого доказування під час розгляду цієї справи (№ 280/8764/21).

Отже, доводи апелянта стосовно відсутності у позивача права на отримання вихідної допомоги, враховуючи підставу звільнення, колегія суддів оцінює критично, адже вказаним доводам надано оцінку у межах справи № 160/1958/20, за результатом розгляду якої рішення суду набрало законної сили та є обов`язковим до виконання у відповідності до ст. 129-1 Конституції України.

Більш того, апелянт виконав рішення суду у справі № 160/1958/20, нарахував та виплатив позивачу вихідну допомогу при звільненні.

Стосовно доводів апелянта про те, що з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2021 у справі № 640/25214/19, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні призведе до подвійного стягнення середнього заробітку, колегія суддів враховує наступне.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року у справі № 640/25214/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково:

рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року скасовано;

адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково;

визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 14 листопада 2019 року № 1489ц;

визнано протиправним та скасовано рішення кадрової комісії № 1 від 29 жовтня 2019 року № 30 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора»;

поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора організаційно-методичного відділу Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України з 19 листопада 2019 року;

стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 листопада 2019 року по 05 серпня 2021 року у розмірі 598784 (п`ятсот дев`яносто вісім тисяч сімсот вісімдесят чотири) грн 84 коп.;

у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Таким чином, на користь ОСОБА_1 стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 листопада 2019 року по 05 серпня 2021 року у розмірі 598784 грн 84 коп.

Водночас, розрахунок середнього заробітку у справі № 640/25214/19 здійснено без урахування вихідної допомоги, у зв`язку зі звільненням, яка під час розрахунку середнього заробітку також підлягала врахуванню.

Крім того, суд першої інстанції під час розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врахував принципи справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, та визначив компенсаційну виплату у розмірі суми, яка підлягала виплаті при звільненні, а саме: 30 079,15 грн.

Отже, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 листопада 2019 року по 05 серпня 2021 року у розмірі 598784, 84 грн та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 30079,15 грн не призводить до подвійного стягнення одного й того ж середнього заробітку, але компенсує заробіток позивача за час вимушеного прогулу, до якого не була врахована вихідна допомога при звільненні, несвоєчасна виплата якої, у свою чергу, згідно ст. 117 КЗпП України компенсується за час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З урахуванням приведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року у справі № 280/8764/21 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року у справі №280/8764/21 залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку в строк, визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко