Справа № 400/5250/24
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

17 червня 2024 р. № 400/5250/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Біоносенко В. В., розглянув матеріали адміністративної справи

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до адміністративного з позовом, в якому просить суд: 1) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо утримання військового збору з всіх сум доходів у вигляді грошового забезпечення, виплаченого ОСОБА_3 у період дії правового режиму воєнного стану у період її безпосередньої участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації; 2) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_3 недоотримане грошове забезпечення у вигляді утриманого військового збору при виплаті всіх сум доходів у вигляді грошового забезпечення, виплаченого у період дії правового режиму воєнного стану у період її безпосередньої участі в

здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації.

Ухвалою суду від 07.06.2024 відкрито провадження за цим позовом у адміністративній справі №400/5250/24 та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін.

07.06.2024 від відповідача надійшла заява про об`єднання справи №400/5250/24, №400/5251/24, №400/5253/24, №400/5255/24, №400/5256/24 в одне провадження.

Необхідність об`єднання в одне провадження зазначених справи обумовлена тим, що вони пов`язані між собою підставою виникнення, заявлені до одного і того ж відповідача. Зокрема, позивачем було подано запит на інформацію від 03.04.2023, на який військовою частиною надано відповідь, не згода з якою слугувала підставою подання позовів по вказаних вище справам.

Позивач заперечила проти об`єднання справ №400/5250/24, №400/5251/24, №400/5253/24, №400/5255/24, №400/5256/24 в одне провадження, просила відмовити в задоволенні клопотання, оскільки справи мають різні підстави виникнення, не пов`язані між собою. В листі відповідача від 01.05.2024 відповідач зазначив про різні факти та додав різні документи та довідки. За поданими позовами різні обставини, та відносини, що виникли регулюються різними нормами законодавства. Крім того, за думкою позивачки, сумісний розгляд об`єднаних вимог значно ускладнить та сприятиме затягуванню вирішення спору по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Частина 2 ст. 172 КАС України передбачає, суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами:

1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача;

2) одного й того самого позивача до різних відповідачів;

3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

З аналізу наведених норм вбачається, що питання щодо об`єднання є правом, а не зобов`язанням, та з метою доцільного розгляду.

Разом з тим, в даному випадку, позивач заперечує проти об`єднання поданих нею позовів.

При подання позовних заяв позивачем обрано спосіб захисту порушених прав саме поданням різних позовів.

Більш того, суд вважає, що об`єднання позовних вимог по заявлених справах ускладнить вирішення по суті справи через їх значний обсяг.

Тому, суд не вбачає можливим задовольнити клопотання відповідача та об`єднати справи №400/5250/24, №400/5251/24, №400/5253/24, №400/5255/24, №400/5256/24 в одне провадження.

10.06.2024 відповідачем заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, спираючись на те, що позивачем при поданні позову не було сплачено судовий збір, а позовні вимоги в даному випадку не стосуються порядку, обсягу соціальних гарантій чи соціального правового захисту учасника бойових дій, що виключає звільнення його від сплати судового збору відповідно до п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Позивачка проти задоволення клопотання заперечила, просила відмовити в його задоволенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 161 КАС України, до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Пункт 13 частини 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" передбачає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Зазначена норма передбачає пільги для учасників бойових дій у справах, пов`язаних саме з їх статусом військовослужбовця - учасника бойових дій. Ця справа стосується спору між позивачкою та військової частини щодо виплати їй належного розміру грошового забезпечення як військовослужбовця. Тобто, безпосередньо стосується захисту прав військовослужбовця - учасника бойових дій.

Оскільки позивачка, маючи статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , при зверненні до суду з метою захисту свої права, зокрема й щодо заявлених позовних вимог, звільнена від слати судового збору.

Клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду задоволенню не підлягає.

Також, 10.06.2024 відповідачем заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, як таку, що звернена до суду з пропущенням строку , встановленого законом. Відповідач зазначає, що позивача було звільнено з військової служби 01.11.2023, а до суду з позовом звернулась 03.06.2024, тобто з пропуском місячного строку звернення.

Позивачка в свою чергу, надала заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій зазначила, що за час проходження служби не була ознайомлена із нарахованими та виплаченими їй сумами грошового забезпечення. В зв`язку з цим 03.04.2024 звернулась до відповідача із запитом, та лише після отримання листа від 01.05.2024 дізналася про порушення своїх прав.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Вирішуючи питання щодо можливості поновлення позивачу строку звернення, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Верховний Суд у постанові від 06.04.2023 по справі №260/3564/22, звернув увагу на те, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (стаття 3, частини перша, друга, сьома статі 43 Конституції України).

Частиною першою статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

У Рішенні від 12 квітня 2012 року №9-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення).

У будь-якому випадку, строки давності звернення до суду слугують забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними. При цьому, інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав. Обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційно меті правової визначеності, у іншому випадку це буде порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд (рішення Європейського суду з прав людини в по справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).

У цьому ж випадку, з того моменту як позивачка повинна була дізнатися про порушення своїх прав (з моменту її звільнення) та до подання позовної заяви пройшло сім місяці, за цей час докази сторін не втратили визначеності, та спірне питання може бути досліджено судом досить повно. У відповідача є всі можливості навіть зі спливом цього строку захищатися від вимог позивачки, а кінцева мета позивачки (захист прав військовослужбовця на виплату належного грошове забезпечення) є досить важливою, щоб обмежувати її у праві на судовий захист виключено з формальних підстав.

Також, слід зазначити, що Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», № 47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).

При цьому, Європейський суд з прав людини провів певну лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

В даному випадку, позивачка наголошує на тому, що дізналася про порушення своїх прав лише отримавши відповідь від 01.05.2024.

Однак, якщо погодитись з відповідачем про те, що позивачка повинна була бути обізнана про розмір свого грошового забезпечення у 2022-2023, то, на переконання суду, застосування строку позовної давності і повернення позовної заяви в даному випадку призведе до надмірного формалізму, адже мотивувальна частина позовної заяви дає змогу встановити у чому саме полягає протиправність дій та з чим саме позивач пов`язує порушення своїх прав.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення заяви позивачки про поновлення строку звернення до суду.

На підставі викладеного, керуючись. ст. 121, 122, 161, 171, 248 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні клопотання відповідача про об`єднання справи №400/5250/24, №400/5251/24, №400/5253/24, №400/5255/24, №400/5256/24 в одне провадження відмовити.

2. В задоволенні клопотань відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, відмовити.

3. Визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом та поновити його.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення суддею в порядку ст. 256 КАС України.

Апеляційна скарга на цю ухвалу може бути подана до П`ятого апеляційного адмінУхвала набирає законної сили з моменту її проголошення (підписання) суддею в порядку ст. 256 КАС України.

Суддя В. В. Біоносенко