Справа № 460/18269/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/18269/23 пров. № А/857/5678/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2024р. в адміністративній справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській обл. Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про визнання протиправними та скасування постанов про застосування адміністративно-господарських штрафів за порушення законодавства про автомобільний транспорт (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 29.01.2024р., м.Рівне; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 29.01.2024р.),-

В С Т А Н О В И В:

25.07.2023р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач Фізична особа-підприємець /ФОП/ ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати винесені Відділом державного нагляду (контролю) у Рівненській обл. Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) наступні постанови:

№ 347973 від 18.04.2023р. про застосування адміністративно-господарського штрафу та закрити провадження у справі;

№ 347974 від 18.04.2023р. про застосування адміністративно-господарського штрафу та закрити провадження у справі;

№ 347984 від 25.04.2023р. про застосування адміністративно-господарського штрафу та закрити провадження у справі;

вирішити питання про розподіл судових витрат (а.с.1-5).

Згідно ухвали суду від 07.08.2023р. розгляд справи здійснений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.30-31).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2024р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.76-79).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ФОП ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.81-86).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач помилково в спірних постановах визначений автомобільним перевізником, що стверджується наявними у справі актами перевірок, товаро-транспортними накладними /ТТН/. Також під час судового розгляду дійсні перевізники надали свої письмові пояснення, що не були враховані судом.

Справу розглянуто без участі третьої особи, відповідачем винесені спірні постанови без належного повідомлення позивача про час та місце розгляду матеріалів правопорушень, оскільки відправлена кореспонденція була вручена позивачу після розгляду вказаних матеріалів.

За таких обставин висновок суду про порушення позивачем вимог абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» є необґрунтованим та безпідставним, не підтверджений належними та допустимими доказами.

Відповідачем Державною службою України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.117-120).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає до задоволення, з наступних мотивів.

Як слідує із змісту заявленого позову, ФОП ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що в розглядуваних правовідносинах останній не був автомобільним перевізником.

Окрім цього, доводи позивача стосуються недотримання відповідачем процедури розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт (позивач не був повідомлений про час та місце розгляду справи, що є самостійною підставою для скасування спірного рішення про накладення штрафу).

Вирішуючи наведений спір та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ФОП ОСОБА_1 у розглядуваних відносинах виступав транспортним перевізником, а тому відноситься до суб`єктів відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Також матеріалами справи повністю підтверджуються порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, через що відповідач правомірно застосував до позивача адміністративно-господарські штрафи.

Наведені висновки суду першої інстанції ґрунтуються на фактичних обставинах справи і відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Як встановлено під час судового розгляду, посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Харківській обл. Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) 14.03.2023р. під час проведення о 12 год. 30 хв. на 19 км автодороги Р46 Харків-Охтирка перевірки транспортного засобу марки «MAN», номерний знак НОМЕР_1 , складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 327802, у якому встановлено порушення позивачем вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: транспортний засіб обладнаний аналоговим тахографом; у водія відсутні документи щодо перевірки та адаптації тахографу (ТТН № 0МП-005736 від 12.03.2023р.).

Водій ОСОБА_3 із вказаним актом був ознайомлений (а.с.6).

Постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу, складеною Відділом державного нагляду (контролю) у Рівненській обл. Державної служби України з безпеки на транспорті № 347973 від 18.04.2023р. у зв`язку із допущенням порушення законодавства про автомобільний транспорт (перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт»), відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», на позивача накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн. (а.с.13).

Посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Полтавській обл. Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) 16.03.2023р. під час проведення о 12 год. 35 хв. на 52 км автодороги М22 Полтава-Олександрія перевірки транспортного засобу марки «MAN», номерний знак НОМЕР_2 , складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 252328, у якому встановлено порушення позивачем п.6.1 наказу № 340 МТЗУ від 07.06.2010р., наказу № 385 МТЗУ від 24.06.2010р., вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: а саме: перевезення вантажів автомобілем, обладнаним аналоговим тахографом; відсутній протокол повірки та адаптації тахографа (ТТН № 0МП-005736 від 15.03.2023р.).

Водій ОСОБА_4 із вказаним актом був ознайомлений (а.с.15).

Постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу, складеною Відділом державного нагляду (контролю) у Рівненській обл. Державної служби України з безпеки на транспорті № 347984 від 25.04.2023р. у зв`язку із допущенням порушення законодавства про автомобільний транспорт (перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт»), відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», на позивача накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн. (а.с.17).

Посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській обл. Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) 03.04.2023р. під час проведення о 13 год. 40 хв. на 267 км автодороги М09 Київ-Чоп перевірки транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», номерний знак НОМЕР_3 , складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 355563, у якому встановлено порушення позивачем п.6.1 наказу № 340 МТЗУ від 07.06.2010р., п.3.3. наказу № 385 МТЗУ від 24.06.2010р., вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: а саме: перевезення вантажів автомобілем, обладнаним тахографом; відсутній протокол повірки та адаптації тахографа (ТТН № 0МП-000504 від 02.04.2023р.).

Водій ОСОБА_5 із вказаним актом був ознайомлений (а.с.7).

Постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу, складеною Відділом державного нагляду (контролю) у Рівненській обл. Державної служби України з безпеки на транспорті № 347974 від 18.04.2023р. у зв`язку із допущенням порушення законодавства про автомобільний транспорт (перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт»), відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», на позивача накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн. (а.с.14).

Листом № 23377/35/24-23 від 10.04.2023р. позивач був повідомлений про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт (18.04.2023р. з 10 год. 30 хв.) (а.с.8).

Вказаний лист був скерований 10.04.2023р. на адресу позивача (а.с.9-10) і отриманий адресатом 22.04.2023р. (а.с.12).

Відповідно до абз.4 п.1 постанови КМ України № 442 від 10.09.2014р. «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті.

Постановою КМ України № 103 від 11.02.2015р. затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті.

Згідно з п.1 цього Положення Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМ України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Пунктом 4 вказаного Положення передбачено, що основними завданнями Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному та залізничному транспорті.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами, визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затв. постановою КМ України № 1567 від 08.11.2006р.

Згідно п.3 зазначеного Порядку органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

В частині доводів позивача про помилкове віднесення судом його до кола перевізників та допущеного порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» колегія суддів враховує наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені приписами Закону України № 2344-III від 05.04.2001р. «Про автомобільний транспорт».

Відповідно до ст.1 цього Закону автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно із Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затв. наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997р., під терміном «перевізник» слід розуміти фізичну або юридичну особу - суб`єкта господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Відповідно до п.11.1 цих Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Як слідує з фактичних обставин справи, під час проведення спірних рейдових перевірок водії вантажних автомобілів пред`явили, зокрема, ТТН № 0МП-005736 від 12.03.2023р., ТТН № 0МП-005736 від 15.03.2023р., ТТН № 0МП-000504 від 02.04.2023р. (а.с.44-47), згідно яких автомобільним перевізником вказано ФОП ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є: для автомобільного перевізника ліцензія на надання відповідних послуг; для водія свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Виходячи з фактичних обставин справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у спірних правовідносинах ФОП ОСОБА_1 слід вважати автомобільним перевізником та суб`єктом відповідальності, передбаченої ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Отже, за встановлених фактичних обставин справи позивач здійснював із використанням залученого вантажного транспорту перевезення вантажів, через що підпадає під визначення автомобільного перевізника в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».

Твердження апелянта про те, що дійсним перевізником у розглядуваних випадках виступав ОСОБА_6 , колегія суддів до уваги не приймає, оскільки будь-яких первинних документів (договорів, рахунків, заявок на перевезення тощо) стосовно здійснення останнім транспортних перевезень суду не представлено.

Стосовно виявленого порушення колегія суддів зазначає наступне.

Підставою для висновків відповідача про порушення позивачем вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та п.6.1 наказу № 340 МТЗУ від 07.06.2010р., п.3.3. наказу № 385 МТЗУ від 24.06.2010р., є зафіксований факт надання водіями послуг при перевезенні вантажів за відсутності документів щодо перевірки та адаптації тахографу.

При цьому, факт обладнання спірних вантажних автомобілів тахографами сторонами не заперечується.

Аналіз положень Закону України «Про автомобільний транспорт» дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством, які водій повинен мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам.

Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010р. затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку.

Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Відповідно до п.1.5 вказаного Положення автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній чи за власний кошт перевезення пасажирів чи/та вантажів транспортними засобами (далі - перевізник); тахограф - контролюючий пристрій, який встановлюється на ТЗ для показу та реєстрації інформації про рух ТЗ.

Згідно із п.6.1 зазначеного Положення вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тон повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв (п.6.3 вказаного Положення).

Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів визначає Інструкція з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затв. наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010р.

Вказана Інструкції поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).

Виробники транспортних засобів, перевізники, водії та ПСТ використовують тахографи, тахокарти, картки до цифрових тахографів, тип яких затверджено відповідно до вимог ЄУТР.

Відповідно до п.1.4 цієї Інструкції контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; тахокарта бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР (994 016).

Пунктом 2.7 зазначеної Інструкції передбачено, що за результатами перевірки та адаптування тахографа до транспортного засобу ПСТ (пункт сервісу тахографів) оформлює у двох примірниках протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу за формою, наведеною в додатку 1.

ПСТ надає один примірник зазначеного протоколу перевізнику, а другий залишає собі і зберігає разом з тахокартою або у разі цифрового тахографа з роздруківкою та електронними файлами, що підтверджують достовірність наведених у протоколі даних.

Протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу зберігають протягом трьох років з дати проведення робіт.

В силу п.3.3 цієї Інструкції водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Відповідно до п.3.5 наведеної Інструкції перевізники: забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запис, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії.

Пунктом 3.6 вказаної Інструкції встановлено, що перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР (994 016) здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку:

- правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР (994,016);

- наявності та цілісності таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку;

- дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа;

- дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом;

- наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа;

- строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.

Із наведених приписів слідує, що обов`язок оформити протокол перевірки та адаптації тахографа корелює з обов`язком встановлення тахографа.

З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положеннями ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством, а наявність протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або індивідуальної контрольної книжки водія - в разі необладнання транспортного засобу тахографом, передбачено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затв. наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010р., та Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затв. наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010р.

Як з`ясовано під час розгляду справи, 14.03.2023р., 16.03.2023р. та 03.04.2023р. під час рейдових перевірок працівниками Укртрансбезпеки було виявлено відсутність у водіїв вищевказаних автомобілів під час перевезення вантажів протоколів перевірки та адаптації тахографів.

За таких обставин незабезпечення водіїв протоколами перевірки та адаптації тахографів, що виявлено інспекторами Відділів державного нагляду (контролю) у Харківській, Полтавській та Рівненській обл. Укртрансбезпеки під час проведення рейдових перевірок, є підставою для застосування до автомобільного перевізника відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, в розглядуваному випадку саме позивач, який є автомобільним перевізником, і відповідно, несе відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів, оскільки факт відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (а саме: протоколів перевірки та адаптації тахографів), не спростовується матеріалами справи, що, насамперед, зумовлює накладення штрафу за таке порушення.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постановах Касаційного адміністративного суду від 11.02.2020р. у справі № 820/4624/17, від 22.12.2021р. у справі № 420/3371/21, від 29.01.2020р. у справі № 814/1460/16, від 18.03.2020р. у справі № 826/2239/16, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою для суду апеляційної інстанції.

В частині дотримання відповідачем процедури розгляду справи та прийняття спірної постанови колегія суддів керується наступним.

Відповідно до п.25 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затв. постановою КМ України № 1567 від 08.11.2006р., справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Згідно з п.26 цього Порядку справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).

Із змісту п.27 зазначеного Порядку слідує, що у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справ про порушення законодавства про автомобільний транспорт по Актам № 327802 від 14.03.2023р., № 252328 від 16.03.2023р. та № 3555563 від 03.04.2023р. був призначений на 18.04.2023р., про що позивачу направлено лист № 23377/35/24-23 від 10.04.2023р.

Відправка листа здійснена органами поштового зв`язку 10.04.2023р., однак такий був отриманий 22.04.2023р., що засвідчується трекінгом Укрпошти (а.с.12).

Таким чином, обов`язок відповідача повідомити суб`єкта господарювання про розгляд справи обмежується лише надісланням виклику на розгляд справи. Фактичні обставини одержання надісланого виклику знаходяться за межами компетенції відповідача та не можуть впливати на розгляд справи про накладення штрафу, оскільки відносини між оператором поштового зв`язку та адресатом знаходяться поза контролем відповідача та не залежать від нього.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.06.2018р. у справі № 809/1198/17 та від 13.06.2018р. у справі № 820/6755/16.

Згідно постанови № 820/4810/17 від 01.03.2018р. Верховного Суду у складі колегії судів Касаційного адміністративного суду, відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу, при розгляду даної справи не позбавляє особу спростовувати вину у суді та у зв`язку з цим не може бути самостійною підставою для скасування постанови для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Під час судового розгляду відповідач надав список від 10.04.2023р. згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих з штриховим кодовим ідентифікатором, що є доказами відправлення позивачу рекомендованим листом з повідомленням виклику на розгляд справи на адресу місцезнаходження ФОП ОСОБА_1 відповідно до даних з ЄДРПОУ: - АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Завчасне, у межах достатнього поза розумним сумнівом строку надходження поштового відправлення (до складу якого входить повідомлення про дату, час та місце розгляду питання стосовно накладення штрафу на перевізника) до установи з поштового зв`язку і не отримання цього повідомлення перевізником не виключає можливості накладення штрафу за відсутності перевізника, адже кожен учасник суспільних відносин повинен дотримуватись базових правил добропорядності, доброчесності та сумлінності тощо, а не ухилятись від отримання поштової кореспонденції задля уникнення юридичної відповідальності.

Отже, повідомлення про розгляд справи було направлено на адресу позивача в межах розумних строків.

Окрім цього, порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020р. у справі № 813/1790/18.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів звертає увагу, що апелянтом не доведено наявності порушень суб`єктом владних повноважень процедури прийняття оскаржуваних рішень, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про притягнення позивача до відповідальності.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають нормам процесуального права

Водночас, доводи апелянта побудовані на переоцінці наявних доказів і усуненні помилок застосування норм матеріального права судом першої інстанції; будь-яких нових доказів до матеріалів справи останнім не представлено.

В частині незалучення до участі в розгляді справи ОСОБА_6 колегія суддів враховує, що правовий статус та порядок вступу у справу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, врегульований нормами КАС України.

Так, відповідно до ч.2 ст.49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Згідно з ч.ч.4 і 5 ст.49 КАС України у заявах про залучення третіх осіб і у заявах про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Заяв і клопотань щодо залучення ОСОБА_6 до участі в справі у якості третьої особи позивач та його представник до суду першої інстанції не подавали, відповідного обґрунтування не подавали.

В свою чергу, зазначення в позовній заяві серед учасників справи третьої особи не призводить до автоматичного залучення останньої до участі в справі; натомість, процесуальний закон передбачає вирішення цього питання шляхом постановлення відповідної ухвали.

В розглядуваній справі суд першої інстанції не приймав процесуального рішення про залучення ОСОБА_6 до участі в справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

Також з огляду на характер та предмет спірних правовідносин (оскарження застосування адміністративно-господарських штрафів), апеляційний суд вважає, що вирішення цього спору та ухвалення судових рішень не має безпосереднього впливу на права і обов`язки особи, яка не є стороною у справі, а саме ОСОБА_6 .

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову (в межах його доводів), а тому заявлений позов не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ФОП ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2024р. в адміністративній справі № 460/18269/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 17.06.2024р.