Справа № 420/29023/23
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2024-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №81 від 28.09.2023 року, яке полягає у відмові у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 всі періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 03.09.1986 року до спеціального стажу та призначити пенсію за вислугою років з 21.09.2023 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що вона звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років. Водночас, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №81 від 28.09.2023 року позивачу було відмовлено у призначенні такої пенсії через недостатність у неї спеціального стажу.

Разом з тим, позивач не погоджується із зазначеним рішенням відповідача та вважає його протиправними, з огляду на що звернулась із позовом до адміністративного суду.

Ухвалою суду по справі №420/29023/23 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області було прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Відповідачам запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

Під час розгляду справи до суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області через систему «Електронний суд» був наданий відзив, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає, та зазначає, що право на пенсію за вислугу років мають особи після досягнення віку, встановленого ст.55 Закону України №1788, та які станом на 11.10.2017 року мають необхідний стаж роботи за спеціальністю не менш 26 років 06 місяців. Тобто, після 11.10.2017 року не зараховується до спеціального стажу період роботи за спеціальністю, що дає право на пенсію за вислугу років.

Додатково у відзиві зазначено, що право на пенсію за вислугу років визначається тільки за Переліком посад та установ відповідно до постанови КМУ від 04.11.1993 року №909. Відповідач зауважив, що не відносяться до спеціального стажу періоди роботи позивача згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 03.09.1986 року, оскільки позивач працювала за посадами та у закладах, які не належать до переліку закладів та установ освіти. Оскільки підтвердження, що дані заклади належать до переліку закладів охорони здоров`я відсутні, зарахувати до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, вищезазначені періоди роботи неможливо.

Також пенсійний орган у відзиві посилався на те, що прийняття рішення щодо призначення позивачу пенсії за вислугу років є його дискреційними повноваженнями.

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 19.12.2023 року провадження у справі №420/29023/23 було зупинено на підставі п. 6 ч. 2 ст. 236 КАС України та в подальшому поновлено ухвалою суду від 31.01.2024 року.

В подальшому залучено до участі у справі №420/29023/23 в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві.

Головним управлінням Пенсійного фонду України у м. Києві адміністративний позов позивача з додатками, а також ухвалу Одеського окружного адміністративного суду про залучення співвідповідача було отримано 22.05.2024 року, що підтверджується матеріалами адміністративної справи.

У визначений КАС України п`ятнадцятиденний строк відзив на адміністративний позов відповідачем наданий не був, будь-яких клопотань щодо продовження строку для подання відзиву цим відповідачем не заявлено, будь-яких пояснень щодо неможливості надання відзиву у строк, встановлений судом, не надано.

При цьому в ухвалі про відкриття провадження у справі судом було роз`яснено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову, а також про можливість вирішення судом справи за наявними матеріалами відповідно до положень ч. 6 ст. 162 КАС України.

Відповідно до статті 64 Конституції України, навіть в умовах воєнного та надзвичайного стану не може обмежуватися право особи на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

21.09.2023 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років.

До заяви були надані наступні документи: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру; паспорт громадянина України; диплом про навчання; свідоцтво про народження; свідоцтво про шлюб та трудова книжка.

За принципом екстериторіальності заяву про призначення позивачу пенсії за вислугу років було передано на розгляд Головному управлінню Пенсійного фонду України в Одеській області.

Згідно диплому серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 26.06.1986 року закінчила навчання по спеціальності «дошкільне виховання» у Київському міському педагогічному училищі №2, отримавши кваліфікацію вихователя дитячого садка.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 від 20.06.1998 року, позивач одружилась із ОСОБА_3 , та змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

Згідно наявних записів у трудовій книжці серії НОМЕР_4 , виданої на ім`я позивача, вона була працевлаштована в наступні періоди:

записи №1 з 03.09.1986 року призначена на посаду вихователя в д/у № НОМЕР_5 ;

запис №2 з 15.11.1991 року посада вихователя дитячої установи з номенклатурою райвно переведена до номенклатури дошкільної установи;

запис №3 з 17.09.1993 року звільнена з займаної посади;

записи №4-5 з 20.09.1993 року по 25.08.1995 року призначена на посаду вчителем української мови та літератури;

запис №6 з 28.08.1995 року зарахована на посаду викладача кафедри української філології і загального мовознавства до обрання за конкурсом у Київський державний лінгвістичний університет пізніше перейменований у Київський національний лінгвістичний університет;

запис №7 з 30.03.1996 року обрана за конкурсом на посаду викладача кафедри загального та українського мовознавства;

запис №8 з 30.09.2001 року продовжено перебування на посаді викладача кафедри загального та українського мовознавства на контрактній основі;

запис №9 - з 01.06.2004 року переведена на посаду викладача кафедри класичної та новогрецької філології на контрактній основі;

запис №10 з 01.09.2006 року продовжено перебування на посаді викладача кафедри класичної та новогрецької філології до проведення конкурсу;

запис №11 - з 30.11.2006 року продовжено перебування на посаді у зв`язку з обранням за конкурсом для роботи за контрактом;

записи №12-20 з 01.09.2011 року по 02.09.2015 року переведена на посаду викладача кафедри теоретичної і практичної лінгвістики та новогрецької філології за строковим трудовим договором до проведення конкурсу (з 01.07.2013 року кафедру перейменовано на кафедру загального порівняльного мовознавства);

записи №21-22 - з 03.09.2015 року по 26.08.2016 року прийнята на посаду старшого викладача кафедри англійської філології за строковим трудовим договором у Національному педагогічному університеті ім. М.П. Драгоманова;

запис №23 - з 13.09.2016 року прийнята на посаду старшого викладача кафедри англійської філології до проходження по конкурсу за строковим трудовим договором;

запис №24 з 01.10.2016 року переведена на посаду доцента цієї кафедри до проходження конкурсу за строковим договором;

запис №25 з 22.11.2016 року продовжено термін роботи на посаді доцента кафедри англійської філології, як такій що пройшла по конкурсу, згідно контракту;

запис №26 з 27.08.2022 року Національний педагогічний університет імені М.П. Драгоманова реорганізовано шляхом приєднання до Українського державного університету імені Михайла Драгоманова відповідно до розпорядження КМУ від 27.08.2022 року №758-р;

запис №27 з 15.09.2023 року звільнена з займаної посади за угодою сторін.

Відповідно до форми РС-право щодо розрахунку стажу позивача, до спеціального стажу роботи позивача зараховані тільки періоди з 01.09.1984 року по 26.06.1986 року, з 03.09.1986 року по 17.09.1993 року та з 20.09.1993 року по 25.08.1995 року.

Враховуючи відомості у вищезазначених документах, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №81 від 28.09.2023 року позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років та зазначено, що відповідно до п.2-1 розділу XV та п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою КМУ від 01.11.1993 року №909, передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти незалежно від віку за наявності станом на 11.10.2017 року не менше 26 років 6 місяців спеціального стажу.

Страховий стаж особи становить 37 років 11 місяців 11 днів.

Спеціальний стаж особи становить станом на 11.10.2017 року становить 8 років 11 місяців 21 день.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що за доданими документами до спеціального стажу не зараховано наступні періоди роботи:

з 28.08.1995 року по 31.07.2023 року згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 03.09.1986 року, оскільки посади та заклади не передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою КМУ від 04.11.1993 року №909.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та вважаючи його протиправним, позивач звернулась до адміністративного суду за захистом власних прав та інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзиви відповідачів та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до п. 2-1 Прикінцевих і перехідних положень №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Пунктом «е» ст. 55 Закону №1788-XII з врахуванням змін, внесених Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII (далі - Закон №213-VIII) та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII (далі - Закон № 911-VIII), було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати, зокрема в період з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців, в період з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 року №2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII та №911-VIII.

Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України зазначеного рішення положення п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788-XII діють в первісній редакції, чинній до внесення описаних вище змін, а саме цією нормою встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_4 , позивач:

з 03.09.1986 року по 17.09.1993 року призначена на посаду вихователя в д/у №107;

з 20.09.1993 року по 25.08.1995 року призначена на посаду вчителем української мови та літератури;

з 28.08.1995 року по 01.06.2004 року зарахована на посаду викладача кафедри української філології і загального мовознавства до обрання за конкурсом у Київський державний лінгвістичний університет пізніше перейменований у Київський національний лінгвістичний університет;

з 01.06.2004 року по 01.09.2011 року переведена на посаду викладача кафедри класичної та новогрецької філології на контрактній основі;

з 01.09.2011 року по 02.09.2015 року переведена на посаду викладача кафедри теоретичної і практичної лінгвістики та новогрецької філології за строковим трудовим договором до проведення конкурсу (з 01.07.2013 року кафедру перейменовано на кафедру загального порівняльного мовознавства);

з 03.09.2015 року по 13.09.2016 року прийнята на посаду старшого викладача кафедри англійської філології за строковим трудовим договором у Національному педагогічному університеті ім. М.П. Драгоманова;

з 01.10.2016 року по 15.09.2023 року переведена на посаду доцента цієї кафедри до проходження конкурсу за строковим договором.

Як вбачається з рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №81 від 28.09.2023 року, відповідачем до спеціального стажу не зараховано період роботи з 28.08.1995 року по 31.07.2023 року згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 03.09.1986 року, оскільки посади та заклади не передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою КМУ від 04.11.1993 року №909.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі Перелік №909).

До розділу І «Освіта» Переліку №909 входять, зокрема, але не виключно, вищі навчальні заклади I-II рівнів акредитації, професійно-технічні навчальні заклади, а посади, які до них відносяться, це - директори, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної, навчально-виробничої) роботи, старші майстри виробничого навчання, майстри виробничого навчання, викладачі, педагоги професійного навчання, практичні психологи, соціальні педагоги, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Суд зазначає, що предметом спірних правовідносин є незарахування пенсійним органом до спеціального страхового стажу періодів роботи позивача на посадах викладача кафедри, старшого викладача кафедри та доцента кафедри.

До закладів, зазначених у Переліку №909, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, відносяться навчальні заклади виключно I-II рівнів акредитації.

Акредитація освітньої програми - оцінювання освітньої програми та/або освітньої діяльності закладу вищої освіти за цією програмою на предмет забезпечення та вдосконалення якості вищої освіти (ст.1 Закону України «Про вищу освіту»).

Згідно наявного в матеріалах справи витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, страхувальниками застрахованої особи (позивача) були наступні установи:

Національний транспортний університет період 2011 року, 2012 року;

Київський державний лінгвістичний університет (пізніше перейменований на Київський національний лінгвістичний університет) період 1998 року, 2001-2015 року;

Національний педагогічний університет імені М.П. Драгоманова (пізніше реорганізовано та перейменовано на Український державний університет імені Михайла Драгоманова) період 2006-2007 року, 2008-2023 року;

«Київський гуманітарний інститут» ЗАТ (пізніше перейменовано на вищий навчальний заклад «Київський гуманітарний інститут» період 2000-2016 року;

Вищий навчальний заклад «Університет сучасних знань» - період 2002-2007 року;

Аналізуючи вищезазначене, вищезгадані вищі навчальні заклади, в яких позивач працювала по посадах викладача кафедри та старшого викладача кафедри, навпаки мають IV рівень акредитації, але не визначені у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Разом з тим суд враховує той факт, що основними ознаками для призначення пенсії за вислугу років, згідно приписів Закону №1788-XII, є зайнятість на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Як вже зазначалось раніше, приписами ст.55 Закону №1788-XII чітко встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, які:

1) досягли 55 років;

2) мають спеціальний стаж роботи у сфері освіти на посадах за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.2 ст. 54 Закону України «Про вищу освіту» вчене звання професора та доцента присвоюється особам, які професійно здійснюють науково-педагогічну або творчу мистецьку діяльність.

Відповідно до ч.1 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» основними посадами науково-педагогічних працівників закладів вищої освіти є, зокрема, доцент.

Основними посадами педагогічних працівників закладів вищої освіти є, зокрема, викладач (ч. 2 ст. 54 ЗУ «Про вищу освіту»).

Крім того, як вбачається з розділу 1 Переліку №909, посада «викладач» присутня у всіх освітніх закладах та установах, згаданих у вищевказаному Переліку, окрім дошкільних, позашкільних навчальних закладах, бібліотек, дитячих поліклінік та будинків дитини.

З наданих позивачем документів, зокрема, трудової книжки вбачається, що ОСОБА_1 у період з 28.08.1995 року по 31.07.2023 року працювала у сфері освіти на посадах викладача кафедри, старшого викладача кафедри та доцента кафедри у вищих навчальних закладах України, що в цілому відповідає загальним вимогам ст. 52 Закону №1788-XII для призначення пенсії за віком.

З цього приводу суд звертає увагу на статтю 2 Рекомендації Ради Європи CM/Rec (2007) 7 Комітету міністрів державам - членам щодо належного адміністрування щодо принципу законності, в якій зазначено, що державні органи повинні діяти відповідно до закону. Вони не повинні вживати довільних заходів, навіть застосовуючи свій розсуд.

У контексті принципу законності прийнято вважати, що незастосування закону можливо лише за умов:

встановлення судом ознак неконституційності такого закону в цілому або окремих його положень (частина четверта статті 7 КАС України): якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії; у такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України;

подолання судом встановлених колізій та застосування іншого акта вищої або такої ж юридичної сили (частина третя та п`ята статті 7 КАС України): у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України; якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України;

встановлення судом, що окремі положення закону не відповідають критерію «якість закону».

Вищезазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.12.2021 року по справі №260/4377/20.

Суд також зауважує, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Поняття «якість закону» (quality of law) охоплює такі характеристики відповідного акта законодавства як чіткість, точність, недвозначність, зрозумілість, узгодженість, доступність, виконуваність, передбачуваність і послідовність. Ці характеристики стосуються як положень будь-якого акта (норм права, які у ньому містяться), так і взаємозв`язку такого акта з іншими актами законодавства такої ж юридичної сили. При цьому норми права, що не відповідають критерію «якості закону» (зокрема, не відповідають принципу передбачуваності (principle of foreseeability) або передбачають можливість різного тлумачення та правозастосування), суперечать і такому елементу принципу верховенства права як заборона свавілля, а застосування таких норм може призвести до порушення конституційних прав особи та неможливість адекватного захисту від необмеженого втручання суб`єктів владних повноважень у права такої особи.

Аналізуючи вищезазначені приписи підзаконних нормативних актів, суд не може погодитися з висновком пенсійного органу щодо незарахування позивачу періоду з 28.08.1995 року по 31.07.2023 року до спеціального стажу, оскільки особа, яка працювала на посадах вищих навчальних закладів у сфері освіти та досягла необхідного пенсійного віку не може бути позбавлена права на пенсію за вислугу років через працевлаштування у закладах вищої освіти, що мають вищій рівень акредитації освітньої програми, ніж встановлено за приписами Переліку №909. Вказаний висновок пенсійного органу, покладений в основу оскаржуваного рішення №81 від 28.09.2023 року, фактично свідчить про застосування відповідачем Переліку №909, який не відповідає критерію «якості закону» в контексті спірних правовідносин та звужує права ті інтереси позивача на отримання пенсійного забезпечення за умов наявності у неї спеціального стажу у закладі освіти вищого рівня акредитації, ніж визначений Переліком.

Крім того посилаючись у спірному рішенні на невідповідність посад та закладів вимогам Переліку №909, відповідач не конкретизував, які саме посади, в яких саме закладах, та з яких підстав не були зараховані ОСОБА_5 до спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років.

За таких умов суд при вирішенні справи №420/29023/23 також виходить із того, що зазначене рішення пенсійного органу є актом індивідуальної дії.

На думку суду правовий акт індивідуальної дії - це виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий із метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, який не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків лише чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому (яким) він адресований.

Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних питань, що виникають у сфері державного управління; при цьому за умов відповідності такого акту нормам чинного законодавства.

Натомість, оскаржуване рішення пенсійного органу не відповідає критеріям чіткості та зрозумілості акту індивідуальної дії, що породжує його неоднозначне трактування, та в свою чергу впливає на можливість реалізації права або виконання обов`язку фізичною особою виконати юридичне волевиявлення суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 23.10.2018 року у справі №822/1817/18, від 21.05.2019 року у справі №0940/1240/18, від 02.07.2019 року у справі №3140/2160/18.

Зазначений висновок суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року є джерелом права.

У рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», заява №55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року; «Тошкуце та інші проти Румунії», заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Враховуючи зазначене, суд доходить висновку про необхідність визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №81 від 28.09.2023 року.

Суд також зазначає, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Статтею 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та готує документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

З огляду на встановлені обставини у справі №420/29023/23 суд вважає необхідним для належного захисту прав та інтересів позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.09.2023 року про призначення їй пенсії за вислугу років, та прийняти рішення у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Аналогічна правова позиція про те, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, у зв`язку з чим належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії, а ні зобов`язання відповідача призначити таку пенсію позивачу, висловлено Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 року у справі №233/2084/17.

У задоволенні позовної вимоги зобов`язального характеру в іншій частині слід відмовити х вищенаведених підстав.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору.

Враховуючи наявність підстав для задоволення основної позовної вимоги позивача, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму сплаченого нею судового збору у розмірі 1073,60 грн. з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, оскільки рішенням саме цього пенсійного органу були порушені права та інтереси позивача.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83), Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №81 від 28.09.2023 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м.Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.09.2023 року про призначення їй пенсії за вислугу років, та прийняти рішення у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого нею судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький