Справа № 179/75/24
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2024 року м. Дніпросправа № 179/75/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2024 ( суддя першої інстанції Ковальчук Т.А.) в адміністративній справі №179/75/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 третя особа: Новомосковський відділ державної виконавчої служби у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами скасувати постанову № 275 по справі про адміністративне правопорушення, яку 15.12.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_2 виніс відносно нього та згідно якої ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 201-1 КУпАП та притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн.

Позивач зазначає, що вищезазначена постанова винесена всупереч вимогам закону, з грубим порушенням його прав, внаслідок чого підлягає скасуванню. Крм того, про існування вказаної постанови йому стало відомо після відкриття виконавчого провадження по примусовому стягненню адміністративного штрафу.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким залишити без задоволення позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 свідомо ухилився від отримання повістки. При цьому наявність або відсутність у ОСОБА_1 броні на підприємстві не впливає на його обов`язок прибувати за викликом та оновлювати військово-облікові дані. Ухилившись від отримання повістки та не прибувши для оновлення військово- облікових даних, ОСОБА_1 порушив вищенаведені положення законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, в т.ч. ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відтак його діяння містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 КУпАП. Таким чином, відповідне адміністративне стягнення застосовано до ОСОБА_1 правомірно. При цьому ОСОБА_1 не надав доказів на спростування факту його ухилення від прибуття для оновлення військово-облікових даних, зокрема не надав доказів на спростування факту відмови від отримання повістки, факту неявки, а також не надав доказів поважності причин неявки. Усі зауваження ОСОБА_1 щодо процедури розгляду справи щодо вчиненого ним адміністративного правопорушення ґрунтуються на обставинах, зумовлених саме неналежною поведінкою ОСОБА_1 , який відмовлявся спілкуватися, підписувати документи та отримувати їх копії, не надав жодних пояснень, не заявляв жодних клопотань, відмовився брати участь у розгляді справи. Усвідомлюючи, що таким чином ОСОБА_1 намагався ухилитися від адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, дивно бачити, що цього не заходів розуміти суд першої інстанції. Суд першої інстанції звільнив ОСОБА_1 від відповідальності за скоєне, таким чином сприяв іншим недобросовісним військовозобов`язаним громадянам вважати, що можна нехтувати законодавством про військовий обов`язок і мобілізацію.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та під час апеляційного перегляду справи підтверджено, що 15.12.2023 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 відносно позивача винесено постанову № 275 про адміністративне правопорушення, згідно якої ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 та притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн. (а. с. 16).

Підставою для накладення стягнення, які зазначені в самій постанові є те, що ОСОБА_1 07.12.2023 року був попереджений про необхідність прибути 10.12.2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 , але отримавши особисто повістку та без поважних причин не прибув 10.12.2023 року та в на ступні дні до ІНФОРМАЦІЯ_4 для проходження військово-лікарської комісії та уточнення військово-облікових даних.

Таким чином, між сторонами виник спір відносно правомірності винесення оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення, наявності чи відсутності підстав для її скасування та закриття справи.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції підтримав позицію позивача.

Взявши до уваги письмові пояснення сторін по суті, дослідивши докази, надані сторонами, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить наступних висновків.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ст. 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, в особі керівників, розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ст. 210-1 КУпАП.

Статтею 245 КУпАП визначено, що завданням в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності (ч. 1 ст. 254 КУпАП).

Згідно з вимогами ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Відповідно до ч. 2 ст. 277-2 КУпАП, інші особи, які беруть участь у провадженні по справі про адміністративні правопорушення, повідомляються про день розгляду справи в той же строк.

Зі змісту ст. 280 КУпАП вбачається, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Як встановлено з матеріалів справи, підставою для накладення стягнення, які зазначені в самій постанові є те, що ОСОБА_1 07.12.2023 року був попереджений про необхідність прибути 10.12.2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_5 , але отримавши особисто повістку та без поважних причин не прибув 10.12.2023 року та в наступні дні.

Відповідальність за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП передбачена в разі повторного протягом року вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 210-1 КУпАП, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.

При цьому ч. 1 ст. 210-1 КУпАП визначає адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Вказана норма закону є бланкетною, тому серед ознак, які мають бути відображені при викладенні суті даного правопорушення, обов`язковим є наведення конкретного нормативно-правового акту, яким встановлюються відповідні правила та яких така особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не дотрималася, порушивши тим самим законодавчі приписи.

Законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію складається з Конституції України, Законів України «Про оборону України», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року № 69/2022, Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» від 30 грудня 2022 року № 1487, інших підзаконних нормативних актів.

Як вбачається зі змісту протоколу, ОСОБА_1 поставлено у провину порушення правил військового обліку та вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.

Однак у протоколі не вказано, який саме нормативно-правовий акт вона порушила такими діями та які саме правила військового обліку, тобто не розкрито конкретно суті вчиненого нею правопорушення, хоча формулювання обвинувачення повинне бути конкретним, оскільки є важливою умовою справедливого та об`єктивного розгляду справи та є необхідним для підготовки до адекватного захисту, на що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

У рішенні від 25.07.2000 у справі "Маттоціа проти Італії" Європейський суд зазначив, що "обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Європейський суд з прав людини також в рішеннях у справах "Малофєєва проти Росії" та "Карелін проти Росії" зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом.

При цьому посилання на положення ч. 10 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", додаток №1 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, ч. 1 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Указу Президента України № 303/2014 від 17.03.2014 "Про часткову мобілізацію" та ст. 210-1 КУпАП не можна розглядати як конкретне відображення суті правопорушення, оскільки у згадних нормах перераховані декілька дій, які можуть підпадати під об`єктивну сторону адміністративного правопорушення, стосуються різних суб`єктів, які повинні відповідати за них, а суд не вправі самостійно виокремлювати ті істотні ознаки складу правопорушення, які наявні в діях особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, перебираючи таким чином на себе функції сторони обвинувачення.

Крім того суд звертає увагу на те, що суть поставленого позивачу у провину правопорушення, не містить вмотивованого пояснення щодо врахування або неврахування наданої відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації строком на 6 (шість) місяців до 04.01.2024 року відповідно до витягу з наказу Мінекономіки про бронювання військовозобов`язаного ОСОБА_1 №7282 від 04.07.2023 року, що знову ж таки свідчить про відсутність конкретного формулювання висунутого обвинувачення (а.с.18).

На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року у справі №537/4012/16-а, від 17.07.2019 у справі №295/3099/17.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. За змістом цієї норми на особу не може бути покладений обов`язок доводити свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим, і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Всупереч даним вимогам, вчинення позивачем адміністративного правопорушення не підтверджується належними та допустимими доказами, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не доведено наявність в діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення та правомірності винесеної ним постанови про накладення на позивачку штрафу, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 210-1 КУпАП.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 286, 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2024 в адміністративній справі №179/75/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили 03 червня 2024 року та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст виготовлено 03 червня 2024 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя Л.А. Божко

суддя А.В. Суховаров