Справа № 420/33802/23
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2024-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду заяви-анкети громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.10.2023 року, зобов`язання відповідача розглянути заяву-анкету позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 р. №649 та прийняти рішення за результатами її розгляду.

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Позов, відповідь на відзив обґрунтовані позивачем тим, що він 10.10.2023 року, перебуваючи в Державній установі «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС», власноруч заповнив та підписав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та передав адміністрації для подальшого направлення за належністю. 22.11.2023 року на електронну пошту адвоката отримано відповідь на адвокатський запит, в якій Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області направило лист про те, що зазначений орган тимчасово відмовляє ОСОБА_1 в реалізації його права на доступ до процедури сфери міжнародного захисту. Такий самий лист направлено ОСОБА_1 до Миколаївського ПТПІ. Позивач вважає, що всупереч вимогам «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відповідне рішення про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється відповідним наказом не приймалось, відповідне письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявникові не видавалось та відповідно заявник не був ознайомлений з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач позов не визнає та вказує, що держава під час війни має право на застосовування необхідних і тимчасових заходів в інтересах державної безпеки щодо тієї чи іншої окремої особи, тобто до моменту реєстрації та розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Оскільки ГУ ДМС в Одеській області встановлено факти належності позивача до громадян російської федерації, країни - агресора та діючих представників терористичної діяльності (намісник МТО «ІДІЛ» по Східній Європі), керуючись ст. 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, в інтерес забезпечення державної безпеки України тимчасово, тобто на період воєнного стану відмовлено позивачу в реалізації права на доступ до процедури сфери Міжнародного захисту.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення проти позову, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

14.11.2023 року за вх. №С-691/6/5101-23 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з Державної установи «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС» надійшла заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

Листом від 20.11.2023 року №С-691/6/5101-23/5100.5.1/908-23 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повідомило ОСОБА_1 , що в інтересах забезпечення державної безпеки України йому тимчасово, тобто на період воєнних дій, відмовляється у реалізації права на доступ до процедури сфери міжнародного захисту.

Вважаючи протиправною бездіяльності відповідача щодо прийняття заяви та рішення за результатами розгляду заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до п. 1, 4, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається «Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за №1146/19884.

Відповідно до п. 2.1, 2.2, 2.4 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

У разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Суд встановив, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 в травні 2018 року прибув до України.

03.09.2020 року позивача затримано у м. Києві у зв`язку з розшуком російськими правоохоронними органами.

05.09.2020 року на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва до позивача застосовано тимчасовий арешт.

06.10.2020 року на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва до позивача застосовано екстрадиційний арешт, яких 06.01.2021 року продовжено до 09.03.2021 року.

Відповідно до листа Служби безпеки України від 19.09.2023 року №23/К-20/36/609 ОСОБА_1 тримався під вартою у спеціально відведеному місці для тимчасового тримання (ізолятор тимчасового тримання) з 24.12.2019 року по 02.06.2020 року та з 03.09.2020 року по 24.06.2021 року.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2021 року у справі №754/3932/20 позивача визнано винуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Згідно листа Державної установи «Бориспільська виправна колонія №119» №7-4315/ВС від 21.09.2023 року ОСОБА_1 вибув з вказаної установи 31.08.2023 року.

31.08.2023 року на підставі ухвали слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області у справі №359/8623/23 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) строком 14 діб до громадянина російської федерації ОСОБА_1 до вирішення питання Офісом Генерального прокурора про його фактичну передачу до РФ та утримувати його в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, вказано строк тримання під вартою рахувати з 31.08.2023 року та що ухвала слідчого судді діє до 13.09.2023 року включно.

13.09.2023 року на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва позивачу змінено запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання.

Відповідно до листа Державної установи «Київський слідчий ізолятор» 13.09.2023 року ОСОБА_1 звільнений з-під варти на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 13.09.2023 року під особисте зобов`язання.

Рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 13.09.2023 року вирішено примусово видворити до країни походження або до третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

Рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 13.09.2023 року вирішено помістити у Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства ДМС України, які незаконно перебувають на території України, громадянина російської федерації ОСОБА_1 для підготовки позову про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

15.09.2023 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області у справі №473/4940/23 вирішено затримати громадянина російської федерації ОСОБА_1 з метою забезпечення примусового видворення за межі території України, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, на строк, необхідний для проведення процедури видворення, однак не більше ніж на шість місяців, починаючи відрахування вказаного строку з дати фактичного затримання, тобто з 13 вересня 2023 року.

Рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 23.10.2023 року вирішено заборонити громадянину російської федерації ОСОБА_1 в`їзд в Україну строком на 3 роки.

Листом від 17.11.2023 року №5/2/1-15210 Департамент захисту національної державності Служби безпеки України повідомив Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, що ОСОБА_1 є членом міжнародної терористичної організації «Ісламська Держава Іраку та Леванту» («Іділ»). У серпні 2017 року ОСОБА_1 затримувався правоохоронними органами Турецької Республіки за терористичну діяльність, був засуджений до понад семи років ув`язнення та звільнений умовно-достроково. У травні 2018 року ОСОБА_1 виїхав до України, використовуючи підроблені документи на установчі дані громадянина Киргизької Республіки ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час ОСОБА_1 обіймає посаду намісника МТО «ІДІЛ» по Східній Європі. 01.09.2019 у місті Києві працівниками патрульної поліції ОСОБА_1 затримано та під час особистого огляду у нього виявлено балаклаву, пістолет з маркуванням «XD-9» 5.25, набої до нього, два вибухові пристрої в корпусі ВОТ-17 із запалами УЗРГМ-2 та п`ять пластикових хомутів. 24 травня 2021 року Деснянським районним судом м. Києва Сайд- ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 263 (незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами) КК України, та засуджено до 4-х років позбавлення волі. Тобто, його перебування на території України становить загрозу державній безпеці України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про Службу безпеки України» на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про Службу безпеки України» Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Тобто, саме на Службу безпеки України, як на орган, що наділений унікальною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, покладено обов`язок, в тому числі вживати заходи превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України. Тим більше в умовах воєнного стану.

Згідно з Статутом Організації Об`єднаних Націй, Резолюцій ООН, Директиви Європейського парламенту та Ради Європейського Союзу, національного законодавства тероризм суперечить цілям і принципам ООН, становить загрозу державній безпеці України та є загрозою дружніх міждержавних відносин, територіальної цілісності й безпеці держав.

Відповідно до Резолюцій Ради Безпеки ООН 1267 (1999), 1989 (2011), 2161 (2014), 2170 (2014), 2178 (2014), 2199 (2015), 2253 (2015), заяви ФАТФ про протидію фінансування ІДІЛ від 24.10.2014 року, Резолюції ПА РЄ від 2015 року №2047 та інших рішень міжнародних організацій, членом яких є Україна, організація «Ісламська Держава Іраку та Леванту» (ІДІЛ, відома також як «ДАІШ» та «ІД») вважається терористичною організацією.

Держава Україна взяла на себе зобов`язання, відповідно до норм міжнародного права, зокрема в сфері прав людини та норм міжнародного біженського права, забезпечувати, щоб виконавці, організатори або співучасники терористичної діяльності не зловживали статусом біженця, а також зобов`язання щодо недопущення зловживань статусом біженця з боку виконавців, організаторів та посібників терористичної діяльності (Преамбула Резолюції Ради Безпеки ООН від 24.09.2014 року №2178 та пункти 32 і 60 Сімдесят п`ятої сесії Генеральної Асамблеї ООН від 23.07.2021 року №А/75/L.105).

Згідно положень ст. 3, 5 Декларації про заходи щодо ліквідації міжнародного тероризму, прийнятої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1994 року №49/60, терористична діяльність не може бути виправдана, якими б не були міркування політичного, філософського, ідеологічного, расового, етнічного, релігійного або будь-якого іншого характеру, які можуть наводитися на їх виправдання.

Держави зобов`язані також виконувати свої зобов`язання за Статутом Організації Об`єднаних Націй та відповідно до інших положень міжнародного права щодо боротьби з міжнародним тероризмом, і їм настійно пропонується вжити ефективних і рішучих заходів відповідно до положень міжнародного права та міжнародних стандартів прав людини для якнайшвидшої та остаточної діяльності, зокрема:

а) утримуватися від організації терористичної діяльності, підбурювання до неї, сприяння її здійсненню, фінансування, заохочення або прояву терпимості до неї та вживати належних практичних заходів для забезпечення того, щоб їхні відповідні території не використовувалися для створення терористичних баз чи навчальних таборів або для підготовки або організації терористичних актів, спрямованих проти інших держав чи їхніх громадян;

b) забезпечувати затримання та судове переслідування або видачу осіб, які вчинили терористичні акти, відповідно до відповідних положень їх національного права;

c) прагнути укладення спеціальних угод з цією метою на двосторонній, регіональній та багатосторонній основі та розробити з цією метою типові угоди про співробітництво;

d) співпрацювати один з одним в обміні відповідною інформацією щодо запобігання тероризму та боротьби з ним;

е) оперативно вживати всіх необхідних заходів для втілення в життя існуючих міжнародних конвенцій з цього питання, учасниками яких вони є, включаючи приведення свого внутрішнього законодавства у відповідність до цих конвенцій;

f) вживати належних заходів до надання притулку з метою встановлення того, що особа, яка шукає притулку, не займалася терористичною діяльністю, і після надання притулку з метою забезпечення того, щоб статус біженця не використовувався з метою, що суперечить положенням, викладеним у підпункті а, вище;

Відповідно до положень п. 31, 37 «Директиви 2011/95/EU Європейського Парламенту та Ради ЄС за стандартами для кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, за єдиним статусом для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, та за змістом наданого захисту» від 13.12.2011 року тероризм суперечить цілям і принципам ООН, національній безпеці та громадському порядку. Поняття національної безпеки та громадського порядку також охоплює ситуації, коли громадянин третьої країни належить до об`єднання, яке підтримує міжнародний тероризм чи підтримує таке об`єднання.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан, який на підставі Указів Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжувався та станом на час розгляду справи триває.

Згідно з п. 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до ст. 9 Конвенції про статус біженців 1951 року ніщо в цій Конвенції не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки.

З урахуванням зазначеного, суд погоджується з відповідачем, що держава під час війни має право на застосовування необхідних і тимчасових заходів в інтересах державної безпеки щодо тієї чи іншої окремої особи навіть до моменту реєстрації та розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, оскільки Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області встановило факти належності ОСОБА_1 до громадян російської федерації, країни - агресора та діючих представників терористичної діяльності (намісник МТО «ІДІЛ» по Східній Європі), тому керуючись ст. 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, в інтересах забезпечення державної безпеки України тимчасово, тобто на період воєнного стану, обґрунтовано та правомірно відмовило позивачу в реалізації права на доступ до процедури сфери міжнародного захисту в Україні.

Суд також враховує, що позивач прибув до України в травні 2018 року, а звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише в листопаді 2023 року, перебуваючи в Державній установі «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС» з метою проведення процедури видворення його за межі території України, що на підставі ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (у разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою) фактично здійснено з метою подальшого перебування в Україні.

За таких обставин, у суду відсутні підстави визнавати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду заяви-анкети громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.10.2023 року, та відповідно зобов`язувати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 р. №649 та прийняти рішення за результатами її розгляду.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що в межах заявлених позивачем доводів відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані, не відповідають вимогам законодавства та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 6, 14, 90, 241-243, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду заяви-анкети громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.10.2023 року, зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 р. №649 та прийняти рішення за результатами її розгляду - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Леонід СВИДА