Справа № 320/5771/23
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2024-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5771/23 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Перепелиця А.М.,
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, як відокремлений підрозділ ДПС на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року по справі за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у місті Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЄГАСІ ПРОМБУД», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське будівельне підприємство «МЕГАПОЛІС», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЕРЗАЕР», Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗІРТЕКС», Товариства з обмеженою відповідальністю «КАСІЛАРК» про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

Головне управління Державної податкової служби у місті Києві (далі по тексту - позивач, ГУ ДПС у місті Києві) звернулося до суду із адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЄГАСІ ПРОМБУД», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське будівельне підприємство «МЕГАПОЛІС», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЕРЗАЕР», Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗІРТЕКС», Товариства з обмеженою відповідальністю «КАСІЛАРК» (далі по тексту - відповідачі, ТОВ «ЛЄГАСІ ПРОМБУД», ТОВ «Українське будівельне підприємство «МЕГАПОЛІС», ТОВ «ФЕРЗАЕР», ТОВ «ЗІРТЕКС», ТОВ «КАСІЛАРК») в якому просило:

- визнати недійсним Договір поставки від 10.05.2021 №1005/М, укладений між ТОВ «ЛЄГАСІ ПРОМБУД» та ТОВ «УБП «МЕГАПОЛІС»;

- визнати недійсним Договір поставки від 15.03.2021 №23/08-21, укладений між ТОВ «УБП «МЕГАПОЛІС» та ТОВ «ФЕРЗАЕР»;

- визнати недійсним Договір поставки від 23.03.2021 №СТ-85, укладений між ТОВ «УБП «МЕГАПОЛІС» та ТОВ «ЗІРТЕКС»;

- визнати недійсним Договір поставки від 18.03.2021 №2021-05-25, укладений між ТОВ «УБП «МЕГАПОЛІС» та ТОВ «КАСІЛАРК».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження, а тому клопотання скаржника від 04.04.2024 року про розгляд справи за участю представника не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ЛЕГАСІ ПРОМБУД» () зареєстровано за адресою: 03039, м. Київ, пр. Голосіївський, 30Б, як платник ПДВ, перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві.

ТОВ «Українське будівельне підприємство «МЕГАПОЛІС» зареєстровано за адресою: 04060, м. Київ, вул. Ольжича, 35-4, офіс 31, як платник ПДВ, перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві.

ТОВ «ФЕРЗАЕР» () зареєстровано за адресою: 01135, м. Київ, пр. Перемоги, 12. Перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві, 27.02.2020 свідоцтво платника ПІДВ анульовано за рішенням контролюючого органу на підставі ненадання платником податкових декларацій з ПДВ протягом року.

ТОВ «ЗІРТЕКС» () зареєстровано за адресою: 01103, м. Київ, вул. Михайла Бойчука, 25. Перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві, 28.04.2020 свідоцтво платника ПДВ анульовано за рішенням контролюючого органу на підставі ненадання податкових декларацій з ПДВ протягом року.

ТОВ «КАСІЛАРК» () зареєстровано за адресою: 04050, м. Київ, вул. Юрія Ілленка, 81. Перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві, платником ПДВ не являється.

18.03.2021 між ТОВ «УБП «МЕГАПОЛІС» (покупець) та ТОВ «КАСІЛАРК» (постачальник) укладено Договір №2021-05-25 на поставку гарячекатаного листу загальну суму 4 036 810,39 грн без ПДВ.

18.03.2021 між ТОВ «УБП «МЕГАПОЛІС» (поклажодавець) та ТОВ «КАСІЛАРК» (зберігачі) укладено Договір відповідального зберігання №08/K21.

18.03.2021 між ТОВ «УБП «МЕГАПОЛІС» (покупець) та ТОВ «ФЕРЗАЕР» (постачальник) укладено Договір №23/08-21 на поставку гарячекатаного листу загальну суму 6 249 967,49 грн без ПДВ.

15.03.2021 між ТОВ «УБП «МЕГАПОЛІС» (поклажодавець) та ТОВ «ФЕРЗАЕР» (зберігач) укладено Договір відповідального зберігання №05/Ф21.

23.03.2021 між ТОВ «УБП «МЕГАПОЛІС» (покупець) та ТОВ «ЗІРТЕКС» (постачальник) укладено Договір №CT-85 на поставку гарячекатаного листу загальну суму 4 166 642,40 грн. без ПДВ.

23.03.2021 між ТОВ «УБП «МЕГАПОЛІС» (поклажодавець) та ТОВ «ЗІРТЕКС» (зберігач) укладено Договір відповідального зберігання №23/321.

Між ТОВ «УБП «МЕГАПОЛІС» (орендар) та ТОВ «САНФЛОРО ІНМОБІЛІАРІЯ (орендодавець) () укладено Договір суборенди від 01.03.2019 №4/03/19, відповідно до якого ТОВ «САНФЛОРО ІНМОБЛАРІЯ» передало ТОВ «УБП «МЕГАПОЛІС» в суборенду нежитлове приміщення з адресою: 04060, м. Київ, вул. Ольжича, буд. 35А, офіс 31.

Зі змісту вказаних договорів вбачається, що ТОВ «УБП «МЕГАПОЛІС» орендує офіс у ТОВ «САНФЛОРО ІНМОБІЛІАРІЯ», закупило товар у контрагентів: ТОВ «ФЕРЗАЕР», ТОВ «ЗІРТЕКС», ТОВ «КАСІЛАРК», на підставі договорів відповідального зберігання даний товар чекав відвантаження на складах ТОВ «ФЕРЗАЕР», ТОВ «ЗІРТЕКС», ТОВ «КАСІЛАРК», і потім ТОВ «УБІІ «МЕГАПОЛІС» поставило закуплений товар на адресу ТОВ «ЛЕГАСІ ПРОМБУД» зі складів ТОВ «ФЕРЗАЕР», ТОВ «ЗІРТЕКС», ТОВ «КАСІЛАРК».

Також, на супроводженні у ГУ ДПС у м. Києві перебуває адміністративна справа №640/19767/21 за позовом ТОВ «УБІ «МЕГАПОЛІС» до Головного управління ДПС у м. Києві, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішень комісії ГУ ДПС у м. Києві з питань реєстрації або відмови в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних від 10.06.2021 №2754774/42459258, №2754769/42459258, №2754770/42459258, №2754773/42459258, №2754771/42459258, No2754768/42459258 про відмову у реєстрації податкових накладних від 21.05.2021 №№12505, 22505, 32505, 42505, 52505, 62505, 72505; зобов`язання ДПС зареєструвати вказані податкові накладні датою їх фактично подання - 31.05.2021.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.02.2022 у справі №640/19767/21, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.01.2023 року, позовні вимоги ТОВ «УБП «Мегаполіс» задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення про реєстрацію або відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних від 10.06.2021 №№2754774/42459258, 2754773/54771/42459258, 2754768/42459258. Зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати податкові накладні від 21.05.2021 року №№12505, 22505, 32505, 42505, 52505, 62505, 72505 будівельне підприємство «МЕГАПОЛІС» в Єдиному реєстрі податкових накладних за датою їх подання

Не погоджуючись з укладеними вище договорами між суб`єктами господарювання, вважаючи господарські операції за такими договорами безтоварними та нереальними, з огляду на їх невідповідність інтересам держави і суспільства, позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що фактично податковий орган намагається домогтись перегляду рішення у справі №640/19767/21, яке набрало законної сили, спираючись на докази та обставини, які були розглянуті судом у вказаній справі та за розглядом якої судом було прийнято відповідне рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (далі по тексту - ПК України) зазначений Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до статті 61 ПК України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Податковий контроль здійснюється органами, зазначеними у статті 41 цього Кодексу, в межах їх повноважень, встановлених цим Кодексом.

Податковий контроль здійснюється шляхом, зокрема: ведення обліку платників податків; інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючих органів; перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Відповідно до підпункту 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

За приписами пункту 71.1 статті 71 ПК України інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - комплекс заходів, що координується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.

Статтями 72 та 73 ПК України встановлено правила збору та отримання інформації подібного роду.

Пунктом 74.3 статті 74 ПК України визначено, що зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, для формування та реалізації єдиної державної податкової політики.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2020 у справі №640/18643/18 суд касаційної інстанції вказав, що за буквальним змістом цієї норми право контролюючого органу подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб про визнання правочинів недійсними пов`язане із застосуванням встановлених законом наслідків недійсності правочину, визначення позовних вимог, необхідних і достатніх для виконання функцій, покладених на контролюючий орган, є правом цього органу. Обрання способу захисту інтересів держави у сфері оподаткування в межах виконання встановлених законом завдань та функцій є дискреційними повноваженнями контролюючого органу. В усіх випадках, однак, звернення контролюючого органу до суду з позовною заявою про визнання правочину недійсним повинно відповідати його завданням.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Водночас ст.215 ЦК України визначає підстави для визнання правочину недійсним. Серед іншого, вказаною нормою передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину.

Так, ч.1 ст.204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.208 ГК України якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави й суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише в однієї зі сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Стаття 228 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини й громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави й суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави й суспільства, то при наявності умислу в обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише в однієї зі сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

У постанові від 29.11.2022 у справі №911/1245/21 Верховний Суд вказав, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Частиною 3 ст.13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Виходячи з наведених вище норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд повинен вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину та встановити не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. При цьому відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №922/1500/18, від 28.11.2019 у справі №918/150/19, від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17 викладений висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Встановлюючи правовий наслідок правочину, який вчинено без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави й суспільства, його моральним засадам, ч.3 ст.208 ЦК України, так само як і інші правові норми, не визначають ознаки такого правочину. До кола таких правочинів належать, зокрема правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди (наприклад, у вигляді податкового кредиту). Обов`язок довести перед судом, що правочин вчинено з такою метою, в силу норми ч.1 ст.77 КАС України лежить на позивачеві.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і у постановах від 14.02.2020 у справі №640/18643/18, від 18.11.2020 у справі №810/2287/17.

Отже, законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

У даному випадку, доводами позовної заяви податковим органом визначено, що у справі №640/19767/21 про визнання протиправними та скасування рішень про відмову в реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, зобов`язання зареєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних. При цьому, обґрунтовуючи позовну заяву контролюючий орган зауважив, що матеріали адміністративної справи №640/19767/21 підтверджують факт безтоварності, нереальності та фіктивності господарських операцій за спірними договорами, та такими, що мають на меті отримання необґрунтованої податкової вигоди.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №640/19767/21, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду, позовні вимоги задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано рішення про реєстрацію або відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних від 1.06.2021 №№2754774/42459258, 2754769/42459258, 2754770/42459258, 459258, 2754773/42459258, 2754771/42459258, 2754768/42459258; зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати податкові накладні від 21.05.2021 №№12505, 22505, 32505, 42505, 52505, 62505, 72505 в Єдиному реєстрі податкових накладних за датою їх подання.

Згідно з ухвалами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.02.2023 та від 28.02.2023 ГУ ДПС у м. Києві та ДПС України відмовлено у відкритті касаційного провадження на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №640/19767/21.

Отже, вказані вище обставин даються підстави для висновку про те, що рішення у справі №640/19767/21 набрали законної сили.

Виходячи з аналізу вказаного вище рішення, яке набрало законної сили судом встановлено, що суди першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи №640/19767/21 прийшли до обґрунтованого висновку про те, що інформація, яка наявна у контролюючих органів та стала підставою для прийняття висновку про не підтвердження реальності здійснення господарських операцій, є безпідставною та не підтвердженою, з боку суб`єкту владних повноважень належними та допустимими доказами.

Крім того, з аналізу вказаних рішень судом встановлено, що при розгляді адміністративної справи №640/19767/21 судами було досліджено договори, податкові накладні, платіжні доручення на які позивач посилається у своєму позові про визнання договорів недійсними, як на підставу задоволення його вимог та надано оцінку таким документам.

Правовими положеннями ч.4 ст.78 КАС України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні предиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №910/6356/19.

Отже, дана норма визначає предиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.10.2019 по справі №813/8801/14.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що обов`язковість урахування (предиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Враховуючи викладені обставини та аргументи і доводи представника податкового органу суд апеляційної інстанції доходить висновку, що фактично ГУ ДПС України в м. Києві намагається домогтись перегляду рішення у справі №640/19767/21, яке набрало законної сили, спираючись на докази та обставини, які були розглянуті судом у вказаній справі та за розглядом якої судом було прийнято відповідне рішення.

Щодо аналізу господарських операцій між позивачем та його контрагентом, колегія суддів апеляційної інстанції не надає оцінку реальності їх здійснення, оскільки це питання повинно досліджуватись під час здійснення податкового контролю, що відповідно до пункту 61.1 статті 61 ПК України включає в себе систему заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, зокрема, шляхом здійснення перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Враховуючи зазначене, суд дотримується позиції, яка викладена в рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає суду підстави для висновку, що в даному випадку позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Так, судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, як відокремлений підрозділ ДПС - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 13.06.2024 року