Справа № 620/18923/23
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Грибан І.О., Костюк Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання неправомірними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у якому просить суд:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не зарахування позивачу до страхового стажу згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 24.08.1984 роботи з 08.01.1991 по 31.08.1995;

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 20.11.2023 за №41 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідних 29 років страхового стажу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 08.01.1991 по 31.08.1995 на посаді директора Асоціації молодіжних підприємств м. Чернігова з внесенням цих даних до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення суперечить вимогам чинного законодавства України і порушує право на отримання пенсії за віком, з огляду на те, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за № 41 від 20.11.2023.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати стаж роботи ОСОБА_1 у Асоціації молодіжних підприємств м. Чернігова з 08.01.1991 по 31.08.1995 відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, Головне управління ПФУ в Донецькій області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції не дослідив той факт, що суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Зазначає, що при розгляді трудової книжки та наданих документів позивача встановлено, що до стажу не зараховано період роботи з 08.01.1991 по 31.08.1995, оскільки запис зроблено з порушенням п.2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 №252), із змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.1992 за №412, а саме чіткий відбиток печатки при звільненні. За таких обставин, Головним управлінням прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідних 29 років страхового стажу.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.04.2024 року та від 27.05.2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції 10.05.2024 року надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що відмова у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 08 січня 1991 року по 31 серпня 1995 року, оскільки запис про звільнення завірено печаткою, яка не придатна для сприйняття змісту суперечить Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ №637 від 12.08.1996 року із наступними змінами та доповненнями.

Головним управлінням ПФУ в Чернігівській області відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволених позовних вимог, то саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильності застосування норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 15.11.2023 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення йому пенсії за віком, згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-1V від 09.07.2003 р.

За принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області рішенням від 20.11.2023 № 41 відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зазначено, що згідно наданих документів та індивідуальних відомостей страховий стаж позивача на дату звернення становить 26 років 05 місяців 29 днів, є недостатнім для призначення пенсії за віком. До страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 08.01.1991 по 31.08.1995 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 24.08.1984, оскільки запис про звільнення завірений печаткою, яка не придатна для сприйняття змісту.

Вважаючи рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії протиправним, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частинами другою і четвертою статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1058-IV починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Отже, положеннями частини першої статті 26 Закону № 1058-IV визначено кількість страхового стажу, наявність якого необхідна починаючи з 01 січня 2018 року, а саме: право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні приписи містяться в пункті 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження періоду трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 822/1362/18, які відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підлягають врахування в цій справі.

Щодо зарахування позивачу періоду роботи з 08 січня 1991 року по 31 серпня 1995 року на посаді директора Асоціації молодіжних підприємств м. Чернігова до страхового стажу, судом встановлено, що на момент внесення у трудову книжку позивача НОМЕР_2 записів про період роботи з 08.01.1991 по 31.08.1995 на посаді директора Асоціації молодіжних підприємств м. Чернігова діяла Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена наказом Міністерство праці України, Міністерство юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993.

Підпунктом 1.1 Інструкції №58 встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Підпунктом 2.4 Інструкції №58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Таким чином законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Аналогічні позиції висловлені Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17, у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Отже, підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання всіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Матеріалами справи встановлено, що разом із заявою щодо призначення пенсії за віком позивачем до Головного управління ПФУ в Чернігівській області подано документи на підтвердження його перебування у трудових відносинах з Асоціацією молодіжних підприємств м. Чернігова, а саме: паспорт, ідентифікаційний код, трудову книжку, рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 15.10.1990 року, архівний витяг із рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 21.07.1997 року №175, лист трудового архіву архівного відділу Чернігівської міської ради від 31.08.2022 року, виписки з наказів №32-К від 02.08.1993 року та від 30.08.1995 року.

Приймаючи рішення про відмову у призначенні пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області вказує, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 08.01.1991 по 31.08.1995, оскільки запис про звільнення завірений печаткою, яка не придатна для сприйняття змісту.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.93 №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

Тобто, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Враховуючи викладене, певні недоліки щодо заповнення трудової книжки, як то непридатність печатки для сприйняття змісту, не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 41 від 20.11.2023 не обґрунтовано належним чином, оскільки не містить посилання на будь-яку норму Закону, Порядку або Інструкції, який був порушений при заповненні трудової книжки.

Згідно частини першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Згідно зі статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі №620/18923/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263 , п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді І.О. Грибан

Л.О. Костюк