Справа № 569/8333/24
Суддя: Харечко С. П.
Дата ухвалення: 2024-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/8333/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Харечка С.П.,

секретар судового засідання Литвиненко В.М.,

з участю представника позивача Кузьміна Є.В.,

представника відповідача Тітковець Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рівне адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

02 травня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кузьмін Євген Валерійович звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства щодо позивачки ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що 04.11.2023 року відповідач ухвалив рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, а саме примусово повернути до країни походження громадянку республіки ОСОБА_2 , та зобов`язати її покинути території України до 22.02.2024 року. Із рішення відповідача позивачка не погоджується, вважає, що рішення прийняте поспіхом, при його ухваленні відповідач не врахував деякі суттєві факти, документи та обставини. Так, 19.09.2022 року позивач зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 , після реєстрації шлюбу позивачка залишила собі своє прізвище - « ОСОБА_4 ». За весь час перебування в Україні у свого чоловіка, (з моменту вїзду до моменту прийняття рішення) позивач робила неодноразові кроки, які свідчать про її бажання та намір у встановленому законом порядку, отримати дозвіл на продовження строку перебування в Україні, спочатку разом із чоловіком, а в подальшому - разом із чоловіком та їхнім сином. На заваді наданню позивачкою на адресу відповідача відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України, спочатку стала вагітність позивачки, яка мала певні наслідки для здоров`я породіллі; в подальшому - важке народження дитини та відновлення позивачки та необхідність медичного догляду за сином, якому станом на момент звернення до суду виполнилося 6 місяців. Стан здоров`я дитини - в першу чергу, необхідність медичного догляду, годування - все це певною мірою заважало позивачці надати відповідні документи на адресу відповідача, щодо подальшого перебування на території України.

Сторона позивача вважає, що примусове повернення позивачки до країни її походження, зруйнує сім`ю позивачки та її чоловіка, разом із їх сином, та залишить батька дитини - ОСОБА_5 без сина та без дружини, а з іншого боку - залишить позивачку із сином без чоловіка та без грошей для існування. Чоловік позивачки ОСОБА_6 є фізичною особою - підприємцем, отримує дохід, має місце для проживання, в якому всі вони разом мешкають, має фактичну можливість утримувати сім`ю (дружину та сина), доглядати та дбати про них, що у свою чергу є умовою виконання усіма членами сімї вимог та положень українського законодавства, для законного перебування на території європейської держави, якою є Україна.

Відповідач відмовив позивачці на її звернення, із мотивів відсутністі в неї довідки про не судимість та закінченням квоти на іміграцію на 2022 рік. Вказана довідка на даний час позивачкою отримана. Не надання її свого часу обумовлено вагітністю позивачки та важкими родами. Щодо квоти - це питання не залежить від позивачки, оскільки є обставиною, на яку вона не може повпливати чи змінити. Бажання перебувати на законих підставах на території України у позивачки не зникло, навпаки, народження дитини та її виховання разом із чоловіком, стимулює позивачку до дій, направлених на таке перебування на території України.

Ухвалою суду від 06.05.2024 року відкрито провадження у справі.

15.05.2024 р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Із позовної заяви та наданих УДМСУ у Рівненській області доказів слідує, що іноземка здійснила останній в`їзд в Україну 09.11.2022 через КПП Могилів-Подільський з метою возз`єднання сім`ї, до чоловіка-громадянина Таджикистану ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 , терміном до 22.11.2032. Особа іноземки встановлена та підтверджена паспортом громадянина Республіки Таджикистан. Перебуваючи в Україні іноземка народила дитину, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 13.12.2023, виданим Рівненський відділом РАЦС у Рівненському районі. Під час здійснення заходів щодо ідентифікації особи за обліками УДМС у Рівненській області було встановлено, що іноземка 15.12.2023 подала до Рівненського міського відділу УДМС у Рівненській області заяву про продовження строку перебування в Україні, в задоволенні якої відмовлено, що підтверджується Рішенням про відмову в продовженні строку перебування в України, від 22.12.2023 за № 1226. Рішення в установленому порядку не оскаржувалося. Повторно із заявою щодо продовження строку перебування в Україні іноземка не зверталася, з України не виїхала. Після дати - 07.02.2023 (закінчення дозволеного терміну перебування в Україні для громадян держав з безвізовим порядком в`їзду-не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначений міжнародними договорами ) іноземка вважається такою, що порушила правила перебування в Україні і знаходиться в державі незаконно та відповідає ознакам нелегального мігранта.

14.12.2023 за порушення правил перебування на території України (ухилення від виїзду після закінчення відповідного строку перебування) іноземка була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП (протокол ПРМРВ № 000704 від 14.12.2023), штраф в розмірі 5100,00 грн. сплачений.

Також до адміністративної відповідальності притягнуто приймаючу сторону- громадянина ОСОБА_8 (чоловік іноземки), з підстав невжиттям ним заходів щодо своєчасної подачі запрошеною стороною документів для продовження легалізації перебування (протокол ПРМРВ № 000705 від 14.12.2023), штраф в розмірі 850,00 грн. сплачений.

24.01.2024 керуючись ст. 26 Закону № 3773-УІ, відповідачем прийнято рішення про примусове повернення з України громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та встановлено 30-денний строк для виконання рішення, зобов`язано її покинути територію України у термін не пізніше 22.02.2024. Рішення доведено до відома іноземку та взято з неї зобов`язання добровільно виїхати з України у визначений рішенням строк, а також проінформовано про здійснення відповідачем подальшого контролю за фактичним виконанням цього рішення, про що свідчить підпис іноземки.

Під час вирішення питання про примусове повернення іноземки встановлено, що остання не підпадає під захист ст.3 Конвенції про захист прав людини і оснопсложних свобод та ст. 31 Закону № 3773-VI відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Позивачем не надано доказів існування обставин, які забороняють примусове повернення чи примусово видворення або видачу чи передачу іноземця та особи без громадянства в контексті ст. 31 Закону № 3773-УІ, ст.3 Конвенції. Отже, з огляду на вказані положення законодавства, долученими до справи доказами підтверджуються обставини стосовно того, що дії позивача по перебуванню на території України поза межами строків, визначених Постановою №150, вказують про наявність ознак нелегального мігранта, який порушує законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що є підставою для прийняття щодо нього заходів адміністративного впливу, зокрема прийняття рішення про примусове повернення.

Рішення про примусове повернення не містить заборони щодо подальшого в`їзду в Україну іноземцю строком на три роки, право на встановлення якої передбачено п. 2 ст.26 Закону № 3773-УІ. Прийняття відповідачем рішення про примусове повернення ніяким чином не перешкоджає позивачу повторно в`їхати в Україну та під час законного перебування в Україні вчинити дії направлені на легалізацію свого перебування, і не стає на заваді її намагань на законних підставах залишитися в Україні.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Крім того, суду пояснив, що в позивачки в Україні є чоловік та малолітня дитина.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти позовних вимог. Просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав, що прийняте рішення про примусове повернення з України позивача відповідає вимогам законодавства України.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 24.01.2024 завідувачем сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Рівненського міського відділу УДМС України в Рівненській області ОСОБА_9 позивачу ОСОБА_1 вручено примірник рішення Рівненського міського відділу УДМС України в Рівненській області №4 від 24.01.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яке затверджене Начальником Рівненського міського відділу УДМС України в Рівненській області ОСОБА_10 .

Даним рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства ОСОБА_1 було зобов`язано покинути територію України у термін до 22 лютого 2024 року.

Як встановлено в судовому засіданні іноземка здійснила останній в`їзд в Україну 09.11.2022 через КПП Могилів-Подільський з метою возз`єднання сім`ї, до чоловіка-громадянина Таджикистану ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 , терміном до 22.11.2032.

Особа іноземки встановлена та підтверджена паспортом громадянина Республіки Таджикистан № НОМЕР_3 від 17.09.2022, дійсним до 16.09.2032.

Перебуваючи в Україні іноземка народила дитину, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 13.12.2023, виданим Рівненський відділом РАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

14.12.2023 за порушення правил перебування на території України (ухилення від виїзду після закінчення відповідного строку перебування) іноземка була притягнута до адміністративної відповідальності за ст.203 КУпАП (протокол ПРМРВ № 000704 від 14.12.2023), штраф в розмірі 5100,00 грн. сплачений.

Також до адміністративної відповідальності притягнуто приймаючу сторону- громадянина ОСОБА_8 (чоловік іноземки), з підстав невжиттям ним заходів щодо своєчасної подачі запрошеною стороною документів для продовження легалізації перебування (протокол ПРМРВ № 000705 від 14.12.2023), штраф в розмірі 850,00 грн. сплачений.

15.12.2023 позивач ОСОБА_1 подала до Рівненського міського відділу УДМС у Рівненській області заяву про продовження строку перебування в Україні.

Рішенням від 22.12.2023 за № 1226 позивачу ОСОБА_1 було відмовлено в продовженні строку перебування в України , на підставі п.п. 3 п. 25 Порядку продовження строку перебування чи тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 року за № 150.

24.01.2024 керуючись ст. 26 Закону № 3773-УІ, відповідачем прийнято рішення про примусове повернення з України громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та встановлено 30-денний строк для виконання рішення, зобов`язано її покинути територію України у термін не пізніше 22.02.2024 р. Рішення доведено до відома іноземку та взято з неї зобов`язання добровільно виїхати з України у визначений рішенням строк, а також проінформовано про здійснення відповідачем подальшого контролю за фактичним виконанням цього рішення, про що свідчить підпис іноземки.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до положень п. п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно п. 9, п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Відповідачем рішення про примусове повернення прийняте на підставі положень ст. 26 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства враховуючи відсутність у ОСОБА_1 документів, які б надавали їй право подальшого перебування або проживання на території України, порушення нею міграційного законодавства.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 26 Закону Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства , іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій (ст. 25 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства ).

Порушення іноземцями правил перебування на території України є підставою для винесення рішення про примусове повернення їх з території України.

Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ст. 26 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства ).

Статтею 31 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначений перелік обставин за наявності яких до іноземця чи особи без громадянства не може бути застосоване примусове повернення, однак наявність чоловіка та дитини, які проживають на території України - у даному переліку відсутні.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 18 березня 2021 року у справі №522/1441/18 та від 29 травня 2023 року у справі №522/5683/22, неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що оскільки позивач перебуває на території України з 09.11.2022 року по теперішній час без законних на те підстав, (07.02.2023 р. закінчився дозволений термін перебування в Україні), чим її дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства то відповідач приймаючи рішення про примусове повернення з України позивача діяв у відповідності до Закону.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем не застосовано до позивача положення ч. 2 ст. 26 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства згідно якої рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

А отже, позивач не позбавлений права у законний спосіб повернутись в Україну та легалізувати своє становище.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 72-77, 241, 246, 255, 288, 295, 297, Кодексу адміністративного судочинства України ,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка Таджикистану, місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, місце знаходження: 33028, м.Рівне, вул. 16 Липня, буд.6, .

Повний текст рішення виготовлено 13.06.2024 року.

Суддя Харечко С.П.