Справа № 300/7149/23
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/7149/23 пров. № А/857/4881/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Качмара В.Я., Матковської З.М.,

за участю секретаря судових засідань Нора А.Т.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року (головуючий суддя: Шумей М.В., місце ухвалення - м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, управління Держпраці в Івано-Франківській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці про визнання бездіяльності протиправною, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 , 18.10.2023 звернулася до суду з позовом, в якому, просила:

- визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо неприйняття рішення по заяві ОСОБА_1 від 13.07.2023 та по заяві від 08.09.2023 та не переведення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці;

- скасувати наказ Державної служби України з питань праці від 18.09.2023 № 122-кт «Про звільнення Мирослави Клим»;

- поновити ОСОБА_1 з 18 вересня 2023 року на посаду заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці чи на рівнозначну, займаній ОСОБА_1 в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області, посаду, допустивши процесуальне правонаступництво;

- стягнути з Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.09.2023 по дату ухвалення рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Обґрунтовує позов тим, що її звільнення є незаконним, оскільки воно відбулось без додержання державних гарантій, закріплених статтею 87 Закону України «Про державну службу», адже з моменту попередження і до фактичного звільнення не пропонувалася жодна вакантна посада державної служби у новоствореному органі, ураховуючи, що фактично відбулось злиття державних органів з питань праці (реорганізація), а не ліквідація Головного управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року, з урахуванням ухвал про виправлення описки від 29 січня 2024 року та від 20 лютого 2024 року, позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо неприйняття рішення по заяві ОСОБА_1 від 13.07.2023 та по заяві від 08.09.2023 року.

Скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 18.09.2023 № 122-кт «Про звільнення Мирослави Клим».

Поновлено ОСОБА_1 з 18 вересня 2023 року в Південно-Західному міжрегінальному управлінні Державної служби з питань праці на рівнозначну, займаній ОСОБА_1 посадою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області.

Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.09.2023 року по 29.01.2024 року.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодилися Державна служба України з питань праці та Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці та оскаржили його в апеляційному порядку.

Державна служба України з питань праці обґрунтовує апеляцію тим, що постановою Верховного Суду від 21.02.2024 у судовій справі № 300/1214/23 (охоплює період з 19.03.2021) касаційну скаргу Держпраці задоволено, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 (яким позивачку було поновлено з 19.03.2021 на посаді заступника начальника Управління) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2023 у справі № 300/1214/23 скасовано, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. Таким чином, з врахуванням положень частини 4, статті 78 КАС України, відносини публічної служби між ОСОБА_1 та Держпраці, Управлінням вважаються такими що припинені 19.03.2021, а з Південно-Західним МУДСУ з питань праці не виникали. Таким чином, з врахуванням постанови Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 300/1214/23, предмет спорту у судовій справі № 300/7149/23 відсутній. Просить скасувати повністю рішення суду першої інстанції.

Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці обґрунтовуючи апеляційні вимоги, покликається на те, що у зв`язку із прийняттям Верховним Судом постанови від 21.02.2024 у справі № 300/1214/23 та з врахування положень частини четвертої статті 78 КАС України, відносини публічної служби між ОСОБА_1 та Держпраці (суб`єктом призначення), Управлінням Держпраці (роботодавцем) вважаються такими, що припинені 19.03.2021, а з Міжрегіональним управлінням взагалі не виникали. Просить прийняти постанову, якою рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі та закрити провадження у цій справі через відсутність предмету позову.

Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, 23.04.2024 подало додаткові пояснення.

Позивачка 02.05.2024 подала відзив на апеляційні скарги, в якому просила відхилити такі.

Представники відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судовому засіданні просили апеляційні скарги задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_4 та позивачка у судовому засіданні просили відхилити апеляційні скарги відповідачів.

Представник управління Держпраці в Івано-Франківській області в судове засідання не з`явився, оскільки згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а. с. 212 том 2), 03.05.2024 внесено запис про припинення державної реєстрації управління Держпраці в Івано-Франківській області, як юридичної особи публічного права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та позивачки, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачці, перед звільненням, не пропонували рівнозначні посади державної служби або нижчої посади державної служби в Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, а тому оскаржуваний наказ підлягає скасуванню, а бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо неприйняття рішення по заяві ОСОБА_1 від 13.07.2023 та по заяві від 08.09.2023 щодо не переведення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці є протиправною.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно попередження від 10 серпня 2023 року, котре було надіслане на адресу електронної пошти позивача Державною службою України з питань праці, ОСОБА_5 попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 11 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» на виконання постанови Кабінету міністрів України від 12.01.2022 № 14 «Про деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» та наказу Державної служби України з питань праці виданого від 17.01.2022 № 22 «Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області».

Одночасно з попередженням про наступне звільнення Державна служба України з питань праці, не врахувавши те, що позивач є особою з інвалідністю II групи, надіслав позивачці перелік запропонованих вакантних посад у Східному міжрегіональному управління Державної служби України з питань праці, та в центральному апараті Державної служби України з питань праці, а саме, першого заступника начальника в Східному міжрегіональному управління Державної служби України з питань праці, що знаходиться в м. Покровську на Донеччині, та наявні посади в Держпраці, в Києві.

Жодні вакантні посади в Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці, котре утворене постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 і є правонаступником Управління Держпраці в Івано-Франківській області, де з 2015 року працювала ОСОБА_1 , не були запропоновані.

З інформації наданої Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, позивачка дізналась, що 10.08.2023, в день коли ОСОБА_1 адресували попередження про наступне звільнення та обійняти посаду в Східному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці, наказом Державної служби України з питань праці на посаду заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, на котру просила переведення позивач, було призначено ОСОБА_6 .

Державна служба України з питань праці 29.08.2023 листом № 3004/1/9-23а звернулась до Мінекономіки про погодження звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області у зв`язку з ліквідацією цього Управління.

ОСОБА_1 08.09.2023 повторно звернулася до голови Державної служби України з питань праці і заявою в котрій наголошувала, що не отримала відповіді по суті на свою заяву від 13.07.2023 стосовно переведення з Управління Держпраці в Івано-Франківській області до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, а також просила запропонувати їй переведення на рівнозначну посаду в Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби України з питань праці.

Не розглянувши звернення позивача від 08.09.2023 Державна служба України з питань праці наказом від 18.09.2023 № 122-кт «Про звільнення Мирослави Клим» звільнив ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ «Про Державну службу» у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області, не запропонувавши переведення до органу, який став правонаступником, тобто в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці.

Листом Державної служби України з питань праці від 28.09.2023 № 1674/1/9.2-3В-23а, який отримано ОСОБА_1 06.10.2023, позивачці на її звернення від 26.09.2023 було надіслано оскаржуваний наказ від 18.09.2023 № 122-кт «Про звільнення Мирослави Клим» з додатками.

Вважаючи наказ Державної служби України з питань праці від 18.09.2023 № 122-кт «Про звільнення Мирослави Клим» незаконним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ (далі Закон № 889-VІІІ), визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закон № 889-VІІІ державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 87 Закон № 889-VІІІ підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Аналіз наведених вище правових норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з реорганізацією державного органу та у зв`язку з ліквідацією державного органу, за своє суттю, є різними правовими підставами для припинення державної служби.

Відповідно з ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскаржуваний наказ № 122-кт від 18.09.2023 «Про звільнення Мирослави Клим», прийнято, відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України № 14 від 12.01.2022 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці, у тому числі - Головне управління Держпраці в Івано-Франківській області, та утворити юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, у тому числі - Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Пунктом 3 вказаної Постанови серед іншого визначено, що:

територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій;

здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці;

міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області, Управління Держпраці у Чернівецькій області.

Проаналізувавши вищенаведені положення Постанови Кабінету Міністрів України № 14 від 12.01.2022, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені положення щодо передачі виконання завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються іншому управлінню Державної служби з питань праці, свідчать про те, що в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці. У зв`язку з чим, роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII.

У контексті наведеного, суд апеляційної інстанції звертає увагу на правову позицію Верховного Суду України, сформовану у постановах від 17 жовтня 2011 року у справі № 21-237а11, від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справа № 21-484а14, від 19 січня 2016 року у справі № 810/1783/13-а та Верховного Суду в постанові від 11 серпня 2022 року справа № 420/591/20, від 07 липня 2022 року справа № 420/1070/21, згідно якої, ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у Постанові Кабінету Міністрів України № 14 від 12.01.2022, як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування відмови держави від виконання завдань та функцій Державної служби з питань праці або передачі їх іншим органам виконавчої влади.

Натомість, передбачено об`єднання (злиття) кількох територіальних органів з питань праці, що припиняються, в новий (міжрегіональний) територіальний орган з питань праці, повноваження якого поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць (областей).

Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що п. 5 вказаної постанови встановлено забезпечити Державній службі з питань праці передачу майна територіальних органів Державної служби з питань праці, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, міжрегіональним територіальним органам Державної служби з питань праці, утвореним згідно з пунктом 2 цієї постанови.

Державним реєстратором 26.09.2022 внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань запис № про державну реєстрацію юридичної особи - Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Виконуючим обов`язки Голови Державної служби України з питань праці Ігорем Дегнерою 01.02.2022, за погодженням з Першим віце-прем`єр міністром України - Міністром економіки України Юлією Свириденко, затверджено структуру Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, до якої входить 258 осіб.

Головою (керівником) Державної служби України з питань праці 23.09.2022 затверджено Положення про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці № 172.

Основними завданнями Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, як Управління Держпраці в Івано-Франківській області згідно наказу Міністерства соціальної політики України від 27.03.2015 № 340 «Про затвердження Положення про територіальні органи Державної служби України з питань праці» є: 1) реалізація державної політики у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб; 2) здійснення комплексного управління охороною праці та промисловою безпекою на державному рівні; 3) здійснення державного регулювання і контролю щодо охорони праці та промислової безпеки у сфері діяльності, пов`язаної з об`єктами підвищеної небезпеки; 4) організація та здійснення державного нагляду (контролю) у сфері функціонування ринку природного газу в частині підтримання належного технічного стану систем, вузлів і приладів обліку природного газу на об`єктах його видобутку та забезпечення безпечної і надійної експлуатації об`єктів Єдиної газотранспортної системи.

З наведеного вище вбачається, що Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці має ті ж самі основні завдання, що й і Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що до матеріалів справи додано докази передачі майна від Управління Держпраці в Івано-Франківській області до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а. с. 138-140, 142-143 том 1).

Отже, за встановлених обставин справи, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці перейшли, як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідній сфері, що виконувалися Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи.

Тобто, фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація територіального органу Держпраці - Управління Держпраці в Івано-Франківській області, як юридичної особи публічного права шляхом покладення виконання завдань і функцій відповідача на Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Аналогічні висновки у подібних спірних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 16.05.2024 справа № 300/5311/22.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що ч. 5 ст. 22 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону № 889-VIII, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець

Згідно з ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а. с. 212 том 2), 03.05.2024 внесено запис про припинення державної реєстрації управління Держпраці в Івано-Франківській області, як юридичної особи публічного права.

Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Управління Держпраці в Івано-Франківській області як державний орган, юридична особа публічного права, припинило існування внаслідок реорганізації, а виконання завдань і функцій цього органу покладено на Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Отже, з обсягу встановлених в цій справі обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в порушення вимог ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, суб`єкт призначення позивачки - Державна служба України з питань праці, не було запропоновано ОСОБА_1 жодної рівнозначної посади у Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці, тобто в органі до якого перейшли, як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідній сфері, що виконувалися Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, на момент подання заяви ОСОБА_1 від 13.07.2023 та про переведення на рівнозначну посаду в Південно-Західне міжрегіональне управлінні Державної служби з питань праці, в цьому органі була вакантна посада заступника начальника. Однак, ця посада не пропонувалася позивачці. Натомість, наказом Державної служби з питань праці від 09.08.2023 № 118-кт (а. с. 48 том 1) з 10.08.2023 призначено ОСОБА_6 на цю посаду і в цей день позивачку попереджено про наступне вивільнення, що, у свою чергу, свідчить про невиконання суб`єктом владних повноважень вимог ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідачем не дотримано встановленої законодавством процедури при вирішенні питання щодо звільнення позивачки у зв`язку з реорганізацією державного органу, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування оскарженого наказу, поновлення на посаді є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім цього, з огляду на встановлені обставини, на думку суду апеляційної інстанції, поновити ОСОБА_1 необхідно в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці на посаду рівнозначну займаній позивачкою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області з 19.09.2023.

Щодо покликання апелянтів, що постановою Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 300/1214/23 (охоплює період з 19.03.2021) касаційну скаргу Держпраці задоволено, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 (яким позивачку було поновлено з 19.03.2021 на посаді заступника начальника Управління) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2023 у справі № 300/1214/23 скасовано, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, тобто, з врахуванням положень частини 4, статті 78 КАС України, відносини публічної служби між ОСОБА_1 та Держпраці, Управлінням вважаються такими що припинені 19.03.2021, а з Південно-Західне МУДС з питань праці не виникали, то суд апеляційної інстанції не бере такі до уваги.

Оскільки, оспорюваний наказ, що є предметом розгляду в справі яка розглядається судом, прийнятий відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з ліквідацією Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області, а не у зв`язку з ухваленням постанови Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 300/1214/23 і жодних змін до оскаржуваного наказу роботодавцем не внесено щодо підстав звільнення ОСОБА_1 з посади, а тому такі покликання є помилковими.

Щодо вимог позивачки про визнання протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо неприйняття рішення по заяві ОСОБА_1 від 13.07.2023 та по заяві від 08.09.2023 та не переведення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, то суд апеляційної інстанції вважає, що такі задоволенню не підлягають, оскільки належним, достатнім та ефективним способом захисту порушених трудових прав позивачки за встановлених обставин та відповідно до ст. ст. 9, 245 КАС України буде визнання протиправним та скасування наказу Державної служби України з питань праці від 18.09.2023 № 122-кт «Про звільнення Мирослави Клим» та поновлення ОСОБА_1 в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці на посаду рівнозначну займаній позивачкою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області з 19.09.2023.

Щодо стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

Згідно з підпунктом «з» пункту 1 розділу І Порядку №100 він підлягає застосуванню для розрахунку середньої заробітної плати і у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до абзаців першого, третього, четвертого пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За правилами пункту 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Пунктом 3 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

За правилами підпункту «б» абзацу першого пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Так, при задоволенні позову, суд першої інстанції не з`ясовував обставин справи щодо виплати позивачці суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема, не навів у своєму рішенні розрахунок належних до виплати сум, натомість обмежився лише зазначенням періоду за який такий розрахунок повинен бути виплачений - з 18.09.2023 по 29.01.2024.

Крім цього, суд першої інстанції, з врахуванням ухвали про виправлення описки від 29.01.2024, помилково вказав період з якого слід поновити ОСОБА_1 на посаді, оскільки з урахуванням того, що за оспорюваним наказом датою звільнення позивачки є 18.09.2023, а відповідно, цей день (18.09.2023) вважається останнім днем її роботи, а тому позивачка підлягає поновленню на посаді державної служби саме з 19.09.2023 і саме з цієї дати необхідно розраховувати середній заробіток.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно табелю робочого часу за серпень 2023 року (а. с. 73 том 1), позивачка у серпні 2023 року не працювала, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та перебуванням на простої.

Враховуючи наведене, для обрахунку середнього заробітку необхідно враховувати липень-червень 2023 року (місяці роботи позивачки перед звільненням за які нарахована заробітна плата).

Згідно довідки Управління Держпраці в Івано-Франківській області № 79 від 17.08.2023, середньоденна заробітна плата позивачки станом на день звільнення становила 775,98 грн (червень 23564,66 грн + липень 9802,36 грн = 33367,02 грн; 33367,02 грн грн/43 робочі дні = 775,98 грн)

Час вимушеного прогулу за період з 19.09.2022 по 29.01.2023 становить 95 робочий день.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 73718,10 грн (775,98 грн грн х 95 дні), який підлягає стягненню з відповідача.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Крім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що з урахуванням вимог ч. 1 ст. 371 КАС України, постанова підлягає до негайного виконання в частині поновлення на роботі і у межах суми стягнення середнього заробітку за один місяць.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при задоволені позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та не правильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

постановив:

апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року в справі № 300/7149/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань праці від 18.09.2023 № 122-кт «Про звільнення Мирослави Клим».

Поновити ОСОБА_1 в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці на посаду рівнозначну займаній ОСОБА_1 в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області з 19.09.2023.

Стягнути з Державної служби України з питань праці (ЄДРПОУ - 39472148) на користь ОСОБА_1 (РНКОПП - НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.09.2023 по 29.01.2024 в сумі 73718 грн 10 коп (сімдесят три тисячі сімсот вісімнадцять гривень десять копійок).

Судове рішення суду апеляційної інстанції в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 16683 грн 51 коп (шістнадцять тисяч шістсот вісімдесят три гривні п`ятдесят копійок) підлягає негайному виконанню.

У решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. Я. Качмар
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 13.06.24