Справа № 160/12530/24
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2024-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Златіна Станіслава Вікторовича
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати Позивачу - ОСОБА_1 до пільгового стажу її роботи за Списком №2 періоди роботи з 01.09.1993 року по 16.07.2012 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.03.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (Список №2) в редакції рішення Конституційного Суду України №1- р/2020 від 23.01.2020 по справі 1-5/2018 (746/15), з урахуванням висновків суду, винести рішення, яким призначити та виплатити Позивачу - ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, починаючи з 15.03.2024 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.05.2024 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відзив на позовну заяву не надав; ухвала суду про відкриття провадження у справі від 15.05.2024 року була доставлена до електронного кабінету відповідача 15.05.2024р.
Згідно наявних документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивачки становить 39 років 1 місяць 21 днів, пільговий стаж відсутній. За доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди. До пільгового стажу позивачки за Списком №2 не зараховано період з 01.09.1993 по 16.07.2012 згідно з трудовою книжкою від 08.06.1987 серія НОМЕР_1 , оскільки відсутні довідки, уточнюючі пільговий характер роботи, які підтверджують зайнятість на роботах з шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2. Крім того уточнююча довідка від 05.01.2024 № О-21/2-08/661, видана архівним управлінням Кам`янської міської ради Дніпропетровської області не підтверджує роботу у важких і шкідливих умовах праці протягом повного робочого дня.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд приходить до наступних висновків.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.03.2024р. звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до п. 2 ч. 2 ст.. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позивач оскаржує рішення відповідача як таке, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства та її конституційних прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.
За приписами статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов`язком держави.
На підставі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як слідує зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Частиною першою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі Закон №1788-XIІ), у редакції чинній до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, який набув чинності з 01.04.2015 віковий ценз для жінок збільшено до 55 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII від 03.10.2017, текст Закону №1058-IV доповнений, зокрема, статтею 114, згідно із п. 2 ч. 2 якої на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Вказана норма набула чинності з 01.10.2017.
Таким чином, з 01.10.2017 правила призначення пенсій за Списком №2 почали регламентуватись одночасно двома абсолютно ідентичними законами, а саме: пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII у редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015 та пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 у редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017.
Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 №1-р/2020 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII.
Пунктом першим резолютивної частини Рішення №1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015.
Пунктом 3 цього рішення вирішено, що застосуванню підлягає стаття 13 Закону №1788-XII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаній нормі, в наступній редакції:
«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах».
Отже, з 23.01.2020 в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №2, а саме: пункт «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, та пункт 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 в редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017.
Відносно позивача, правила означених законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 50 років за пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, та 55 років за пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV.
Виходячи із засад розумності та справедливості та в силу ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» судом мають враховуватись висновки Конституційного Суду України викладені у рішенні №1-р/2020 від 23.01.2020.
У пункті 3.2. Конституційний Суд України наголошує на принципі правової визначеності, як одному із елементів верховенства права, згідно із яким обмеження основних прав людини та громадянина допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми.
У пункті 4.4. Конституційний Суд України визначив, що у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у статті 13, Закону № №1788-XII у редакції до внесення змін Законом № 213, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію.
Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.
Таким чином, стаття 13 зі змінами, внесеними Законом України від 02.03.2015 №213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Застосування відповідачем до спірних правовідносин норми статті 114 Закону №1058-IV не відповідають принципу верховенства права, а також суперечать нормам ч. 2 ст. 19, ч. 3 ст. 22 Конституції України, згідно із якими, органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та при прийнятті нових нормативно-правових актів або внесенні змін у діючі не допускається зменшення змісту й обсягу існуючих прав і свобод.
Суд зазначає, що норми статті 114 Закону України №1058-IV абсолютно ідентичні нормам статті 13 Закону № 1788-XII, зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, які були визнанні неконституційними, як такі, що порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
З огляду на наведену ідентичність цих норм, очевидною є невідповідність положень статті 114 Закону 1058-IV принципу верховенства права, для осіб які працювали із шкідливими умовами праці до підвищення пенсійного віку Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII та статтею 14 Закону №1058.
Згідно із ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.
В пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» Європейський суд з справ людини як джерело права вказав, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. З посиланням на закріплений в законодавстві України принцип i dubio pro tributario, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.
Виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції України, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як пенсійний вік, має застосовуватися в порядку, визначеному п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020. Таке застосування вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Суд зазначає, що обрані відповідачем у даному спорі мотиви прийняття оскаржуваного рішення не враховують правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на користь невладного суб`єкта - приватної особи, тобто на користь позивача.
Так, розглядаючи заяву позивача про призначення пенсії, відповідач віддав перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для призначення пенсії, оскільки рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії, прийнято не на підставі Конституції та діючого законодавства України, а від так підлягає скасуванню.
В той час, враховуючи правову позицію рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема, жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Тобто, умовою для виникнення у особи права на пільгову пенсію за Списком№2 є досягнення пенсійного віку 50 років при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на роботах, що відноситься до пільгового стажу.
Матеріалами справи підтверджено, що вік позивача становить 54 роки 6 місяців 1 день, страховий стаж становить 39 років 1 місяць 21 день, пільговий стаж відсутній.
Наведені обставини свідчать про те, що пенсійним органом необґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пільгової пенсії за Списком №2 з підстави недосягнення нею необхідного пенсійного віку.
Крім того, як встановлено судом, до пільгового стажу позивача не враховано період роботи з 01.09.1993р. по 16.07.2012р., оскільки відсутні довідки, уточнюючі пільговий характер роботи, які підтверджують зайнятість на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, крім того уточнююча довідка від 05.01.2024р. № О-21/2-08/661 не підтверджує роботу у важких і шкідливих умовах праці.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з трудовою книжкою серія НОМЕР_2 позивачка у спірний період працювала на наступних посадах:
наказом (розпорядженням) від 25 квітня 1988 року №264 Дніпровському ордена Леніна металургійному комбінату ім. Ф.Е.Дзержинського Позивачка прийнята кочегаром з обслуговування водонагріваючих котлів газової дільниці житлово-комунального господарства з 05 травня 1988 року.
наказом від 14 травня 1990 року №411 Позивачка переведена оператором котельні 3 розряду газової дільниці житлово-комунального господарства з 01 червня 1990 року.
запискою про переведення від 01 вересня 1993 року №140 переведена на період декретної відпустки контролером у виробництво чорних металів 4 чм 1 розряду для формування та руху гарячого металу на колодязі блумінгу «1150» цеху підготовки вагонів (гаряча ділянка роботи) відділу технічного контролю мартенівської дільниці з 07 вересня 1993 року.
розпорядженням від 21 березня 1995 року №92 переведена на постійне місце роботи контролером у виробництво чорних металів 4чм1 розряду для формування та руху гарячого металу на колодязі блумінгу «1150» (гаряча ділянка роботи) відділу технічного контролю мартенівської дільниці з 21 березня 1995 року.
розпорядженням від 18 січня 1996 року №26 переведена контролером у виробництво чорних металів 4чм1 розряду (гаряча ділянка роботи) «стриперного отделения» відділу технічного контролю з 16 січня 1996 року.
розпорядженням по цеху від 04 січня 1998 року №7 по відкритому акціонерному товариству «Дніпровський металургійний комбінат ім.Ф.Е.Дзержинського» переведена контролером у виробництво чорних металів 4чм1 розряду (гаряча ділянка роботи) «стриперного отделения» дільниці підготовки вагонів відділу технічного контролю мартенівського цеху №3 з 01 листопада 1997 року.
розпорядженням по цеху від 01 вересня 1999 року №476 переведена контролером у виробництво чорних металів підготовки вагонів під розлив 4чм1 розряду (гаряча ділянка роботи) дільниці підготовки сталеплавильного виробництва відділу технічного контролю з 01 вересня 1999 року.
розпорядженням від 03 серпня 2000 року №476 переведена контролером у виробництво чорних металів підготовки вагонів під розлив 6чм 1 розряду (гаряча ділянка роботи) дільниці підготовки сталеплавильного виробництва відділу технічного контролю з 01 серпня 2000 року.
розпорядженням по комбінату від 05 червня 2001 року №1151 переведена контрольним майстром дільниці підготовки сталеплавильного виробництва (гаряча ділянка роботи) зідділу технічного контролю з 08 червня 2001 року.
наказами по комбінату від 11 серпня 2005 року №1003, від 14 вересня 2005 року №1 167, від 17 січня 2006 року №34 та розпорядженням від 18 січня 2006 року №32 переведена майстром цеху підготовки сталеплавильного виробництва сталеплавильної дільниці (гаряча ділянка роботи) УТК з 17 січня 2006 року.
робоче місце позивачки атестоване (постанова КМУ №992 від 29.12.2006).
наказом по комбінату від 01 квітня 2009 року №290 та розпорядженнями від 25 травня 2009 року №1256, від 25 травня 2009 року №283 переведена контрольним майстром УТК конвертерної дільниці (гаряча ділянка роботи) з 25 травня 2009 року.
наказом по комбінату від 27 січня 2012 року №107, розпорядженнями від 24 квітня 2012 року №719 та від 24 квітня 2012 року №1443 по публічному акціонерному товариству Дніпровський металургійний комбінат ім.Ф.Е.Дзержинського» переведена за строковим договором контролером УТК у виробництво чорних металів сортопрокатної дільниці 4чм 1 розряду з 04 травня 2012 року.
наказами (розпорядженнями) по комбінату від 26 квітня 2012 року №442 та від 02 липня 2012 року №2204 переведена тимчасово контролером у виробництво чорних металів відділу технічного контролю управління якістю продукції сортопрокатної дільниці 4чм 1 розряду з 02 липня 2012 року.
розпорядженнями по комбінату від 16 липня 2012 року №1394 та від 16 липня 2012 року №2791 переведена змінним контрольним майстром відділу технічного контролю управління зкістю продукції сортопрокатної дільниці з 17 липня 2012 року.
наказом (розпорядженням) від 05 серпня 2016 року №2370 переведена змінним майстром відділу технічного контролю контрольної дільниці прокатного цеху управління якістю продукції з 05 серпня 2016 року.
наказом від 10 серпня 2021 року №867 по публічному акціонерному товариству Дніпровський металургійний комбінат» ОСОБА_1 звільнена з 10 серпня 2021 року в порядку переведення до ПРАТ «ДКХЗ», п.5 ст.36 КЗпП України.
Робота позивача, що передбачена Списком №2 підтверджено архівними довідками від 05.01.2024 № 0-21/2- 08/661, від 05.01.2024 № 0-21/2-08/662, від 05.01.2024 № 0-21/2-08/663, історичною довідкою від 05.01.2024 № 0-21/2-08/663/1.
За наведених обставин, пенсійним органом без наявності на то підстав не був зарахований період роботи позивача з 01.09.1993р. по 16.07.2012р. до пільгового стажу за Списком №2.
У зв`язку з чим порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу її роботи за Списком №2 періоди роботи з 01.09.1993 року по 16.07.2012 року та здійснити розрахунок пільгового стажу за Списком №2.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача винести рішення, яким призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, починаючи з 15.03.2024 року, суд зазначає, що не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України та не вправі підміняти собою держані органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що вирішення питання щодо призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах віднесено до дискреційних повноважень відповідача, а тому суд позбавлений можливості вручатися у дискреційні повноваження відповідача та зобов`язувати його призначати пенсії за віком на пільгових за Списком №2.
У зв`язку з чим така вимога є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
За правилами частин 1 та 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред`явленого позову, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує питання судових витрат.
На підставі ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області понесені судові витрати у розмірі 605,60 грн.в рівних частинах з кожного.
Керуючись ст. 139, 241, 242-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу її роботи за Списком №2 періоди роботи з 01.09.1993 року по 16.07.2012 року. та здійснити розрахунок пільгового стажу за Списком №2.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.03.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (Список №2) в редакції рішення Конституційного Суду України №1- р/2020 від 23.01.2020 по справі 1-5/2018 (746/15), з урахуванням висновків суду, наведених в даному рішенні.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 302,80 грн.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 302,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Златін