Справа № 160/4030/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2024 рокуСправа №160/4030/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Комунального підприємства «Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 03.11.2023р., -

УСТАНОВИВ:

09.02.2024р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) Комунальне підприємство «Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради звернулося з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та, з урахуванням уточненого позову від 04.03.2024р., просить:

- визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 03.11.2023р. №, прийняте відповідачем.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що не погоджується із вищенаведеним податковим повідомленням-рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню з таких підстав, а саме: підприємство перебуває в управлінні Дніпропетровської обласної ради та фінансується за рахунок коштів обласного бюджету (п.4.2 Статуту); з 2017р. підприємство не мало належного статутного капіталу у зв`язку із чим утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати, причиною цьому став низький тариф (збитковий), який був затверджений радою ще у 2017р. та по цей час не переглядався; підприємство неодноразово зверталося з листами до посадових осіб обласної державної та військової обладміністрації про перегляд тарифу та поповнення статутного капіталу, часткове надходження коштів у невеликих розмірах 12 598,5 грн., 14746,00 грн. та ін., першочергово розподілялися на виплату заробітної плати, ЄСВ, військового збору та ПДФО, заборгованість за підприємством залишається, тому вважає, що відсутність коштів на підприємстві (статутного капіталу) призвело до несвоєчасної сплати узгодженого грошового зобов`язання з ПДФО, військового збору та ЄСВ, тобто, з причин, які не залежали від підприємства. Також у позові позивач вказує і на те, що неможливість ним своєчасно сплатити узгоджені грошові зобов`язання підтверджується і відкритим виконавчим провадженням №67532552 від 19.11.2021р. з примусового виконання вимоги відповідача про стягнення коштів з підприємства у межах якого було винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти, які містяться на відкритих рахунках у межах суми боргу 770990,42 грн., крім того, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2022р. відкрито провадження у справі про банкрутство позивача, якою було введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Позивач посилається і на те, що у період дії карантину, введеного з 01.03.2020р., та по день його завершення, штрафні санкції не застосовуються у відповідності до вимог п.52-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України; відповідно до абзаців 2,3 підпункту 69.1 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідних положень» ПК України, які набрали чинності з 27.05.2022р., установлено особливості для справляння податків і зборів у період дії воєнного стану в Україні та було, зокрема, передбачено, що у разі відсутності можливості своєчасно виконати свій обов`язок щодо дотримання термінів сплати податків і зборів, такий платник податків звільняється від передбаченої податковим кодексом відповідальності з обов`язковим виконанням таких обов`язків протягом шести місяців після припинення або скасування воєнного стану в Україні, також 28.02.2022р. ТПП листом №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія рф проти України та введення воєнного стану в Україні є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) згідно з ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», тому, на переконання позивача, вина позивача у вчиненні наведеного вище порушення через обставини непереборної сили, встановлення якої є обов`язковою згідно ч.2 ст.218 ГК України, відсутня, у зв`язку із чим вважає, що вищенаведене оспорюване податкове повідомлення-рішення про застосування штрафних санкцій та пені до позивача за порушення строків сплати узгоджених грошових зобов`язань з військового збору та ПДФО до бюджету не відповідає положенням підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, а відповідно, підлягає скасуванню, що кореспондується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 10.12.2021р. по справі №420/10367/20 (а.с.87-96 том 1).

Ухвалою суду від 11.03.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 09.04.2024р. у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності нарахування штрафу та пені за оспорюваним ППР у період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, виходячи з вимог ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.227 том 1).

Наведена ухвала суду разом з позовом була отримана, зокрема, відповідачем у системі Електронний суд через його електронний кабінет 11.03.2024р., що є належним повідомленням учасників справи виходячи з вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, а також і особисто представником відповідача під розписку 14.03.2024р., про що свідчать довідка про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача та відповідна розписка представника відповідача, наявні в матеріалах справи (а.с.230-231 том 1).

На виконання вищенаведеної ухвали суду, через систему «Електронний суд» 26.03.2024р. від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні даного адміністративного позову позивачеві відмовити виходячи з того, що посилання позивача на скрутне фінансове становище, що унеможливило своєчасне виконання ним податкових обов`язків, не підтверджені жодними виписками з банківських рахунків про брак коштів, а надані листи про відсутність коштів, котрими повідомлялось про заборгованість, надані без доказів їх направлення адресатам та без доказів їх розгляду наведеними у листах органами, до позову було додано витяг з рішення Дніпропетровської обласної ради від 28.07.2023р. №303-17/УІІ щодо затвердження нової редакції статуту та сам статут, де зазначено, що статутний капітал підприємства був визначений у розмірі 67 272 894,89 грн. (сформований 28.07.2023р.), а отже, на день винесення оспорюваного податкового повідомлення-рішення(03.11.2023р.), з урахуванням ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2022р. у справі №904/645/22, позивач має можливість здійснити відповідні розрахунки з кредиторами за рахунок своїх активів. Також відповідач у відзиві на позов вказує і на те, що під час проведення перевірки досліджувалось питання щодо фінансової спроможності підприємства здійснювати відповідні виплати до бюджету та було встановлено, що підприємство на своїх рахунках мало достатню кількість коштів для проведення своєчасних виплат, на адресу відповідача від позивача не надходили повідомлення про неспроможність виконувати свої податкові обов`язки, з матеріалів перевірки вбачається, що підприємство здійснювало господарську діяльність, придбавало та реалізовувало різні ТМЦ та послуги, а отже, підприємство мало можливість здійснювати своєчасні виплати, проте ігнорувало положення ПК України. Щодо посилань позивача на нарахування штрафу та пені у період дії обмеження, передбаченого п.52-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідних положень» ПК України, то відповідач вказує на те, що згідно до положень п.69.2 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПКУ зі змінами, внесеними Законом від 12.05.2022р. №2260-ІХ, які набрали чинності з 27.05.2022р., вимоги законодавства щодо мораторію (зупинення) застосування штрафних (фінансових) санкцій на період дії воєнного, надзвичайного стану та/або на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID), не застосовується, а з 30.06.2023р. було відмінено карантин згідно постанови КМУ від 27.06.2023р. №651, тому на день винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення ковідні обмеження взагалі не діяли. З приводу посилань позивача у позові про наявність форс-мажорних обставин, а саме: військову агресію рф проти України, як на обставини, котрі вплинули на його здатність виконувати податкові обов`язки, що зафіксовано у листі ТПП, відповідач зазначив, що просте існування таких обставин не є форс-мажорними та потрібно довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, які сторона не може виконати та обставинами (результатом) на які сторона посилається, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, тобто, лист ТПП України не є сертифікатом, що засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) про що свідчать і висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.11.2021р. у справі №913/785/17. Також відповідач вказав і на те, що позивач не надав пояснень як саме обставини непереборної сили вплинули на його діяльність та перешкоджали вчасно здійснювати сплату податків впродовж декількох років, з 2017 року, з урахуванням того, що сплата ПДФО відповідно до положень п.54.2 ст.54 ПК України, ст.168 ПК України є узгодженим податком. Щодо посилань позивача на неможливість нарахування штрафних санкцій та пені у період дії мораторію, введеного ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2022р. у справі №904/645/22, то відповідач посилається на те, що мораторій не зупиняє виконання боржником зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли після введення мораторію, і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення згідно до вимог ч.1 ст.41 Кодексу України з процедур банкрутства. Позивач вільно (без правових обмежень) використовував грошові кошти, що надходили до каси та до поточних рахунків підприємства, на дати термінів військового збору у касі підприємства та на поточних рахунках були в наявності грошові кошти, що підтверджено і поясненнями бухгалтера позивача ОСОБА_1 , фінансовий стан не звільняє платника від обов`язку сплати до бюджету податкових зобов`язань з ПДФО та військового збору в порядку та строки, встановлені ПК України, а відповідно, недотримання правил і норм, визначених ПК України, є умисними діями посадових осіб позивача, які винні у вчиненні податкового правопорушення в частині несвоєчасної сплати військового збору у розмірі 1209 099,60 грн. у період з 01.01.2017р. по 30.06.2023р. (а.с.239-246 том 1).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 06.06.2024р. дану позовну заяву було залишено без руху на підставі ч.13 ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.3 том 2).

Ухвалою суду від 14.06.2024р. продовжити розгляд цієї справи та строк розгляду даної справи був продовжений у відповідності до ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 14.06.2024р. (а.с.12 том 2).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 14.06.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Комунальне підприємство «Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради 01.11.1989р. зареєстроване як юридична особа за адресою: АДРЕСА_1 , основним видом діяльності підприємства є забір, очищення та постачання води (основний), з 22.11.1994р. перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області як платник податків і зборів (обов`язкових платежів) до бюджету, що підтверджується інформацією, яка міститься у Витязі з ЄДРПОУ станом на 24.11.2023р., копії Виписки з ЄДРПОУ від 16.01.2024р. та копії Статуту позивача, наявних у справі (а.с.8-19,99-111,114-123 том 1).

У період з 25.09.2023р. по 06.10.2023р. на підставі підпункту 19-1.1 ст.19-1, п. 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п.78.1.7 ст.78, п.82.2 ст.82, п.п.69.2 п.69 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, наказу від 05.05.2023р. №2306-п, у зв`язку із отриманням інформації про внесення до ЄДР запису про порушення провадження у справі про банкрутство позивача, посадовими особами контролюючого органу була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача за період з 01.01.2017р. по 22.09.2023р. за результатами якої був складений акт №3553/04-36-07-13-05/02128201 від 20.10.2023р. (а.с.25-59, 134-203 том 1).

За висновками наведеного акту встановлено ряд порушень позивачем вимог податкового законодавства, а саме:

- порушення п.п.1.4, 1.6 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, що призвело до несвоєчасної сплати узгодженого грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 1 209 099,60 грн. за період з 01.01.2017 року по 30.06.2023 року, що підтверджується змістом копії наведеного акту, наявного у справі (а.с.58, 202 том 1).

На підставі згаданого вище акту перевірки, посадовою особою контролюючого органу 03.11.2023р. було прийнято податкове повідомлення-рішення, форми «Д» № за змістом якого видно, що за несвоєчасне перерахування позивачем до бюджету військового збору за період з 01.01.2017р. по 30.06.2023р. на загальну суму 1 209 099,60 грн. згідно до, зокрема, підпункту 125-1.2 статті 125, пункту 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, пені з ПДФО (військового збору) у загальній сумі 414 812,19 грн., у тому числі, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 197906,32 грн., пені відповідно до п.п.129.1.1, 129.1.3 п.129.1 ст.129 ПК України 216905,87 грн., що підтверджується копією наведеного податкового повідомлення-рішення та розрахунком до нього (а.с.59-67, 204-218 том 1);

Правомірність прийняття відповідачем вищенаведеного податкового повідомлення-рішення № від 03.11.2023р., є предметом спору у цій справі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (пункт 1.1. статті 1 ПК України).

Стаття 67 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За правилами пункту 36.1 ст.36 ПК України визначено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Виконанням податкового обов`язку, як передбачено пунктом 38.1 статті 38 ПК України, визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Підпунктом 14.1.48 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що заробітна плата для цілей розділу ІУ ПК України, - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Відповідно до пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Підпунктом 163.1.2 п. 163.1 ст. 163 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування резидента є доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Згідно п. 164.1 ст. 164 ПК України визначено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених ІУ розділом цього Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом 164.1.2 п. 164.1 ст.164 ПК України передбачено, що загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.

Відповідно до пп. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 ПК України встановлено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються інші доходи, крім зазначених у статті 165 ПК України.

У відповідності до підпунктів 1.1 1.4 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу (фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерел їх походження в Україні).

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу (загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід).

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Згідно до п.п.1.5 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку п.171.1 ст.171 ПК України.

Згідно до п.п. «а» п.171.2 ст.171 згаданого Кодексу, установлено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Відповідно до абз. 2 п.57.1 ст. 57 ПК України передбачено, що податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.

Згідно з пп. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК України установлено, що податок на доходи фізичних осіб сплачується перераховується до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

Відповідальність за своєчасне та повне перерахування сум податку до відповідного бюджету несе юридична особа або її відокремлений підрозділ, що нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід - пп. 168.4.7 п. 168.4 ст. 168 ПК України.

Отже, із аналізу вищенаведених приписів чинного податкового законодавства слідує, що саме на податкових агентів (роботодавців) покладено обов`язок по нарахуванню, утриманню та перерахуванню до бюджету із доходу працівників підприємства, зокрема, у тому числі і військового збору саме під час виплати працівникам оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

При цьому, відповідальність за несвоєчасне та повне перерахування сум податку з військового збору до відповідного бюджету несе саме юридична особа (податковий агент-роботодавець).

Так, судом із матеріалів справи встановлено факт несвоєчасного перерахування позивачем до бюджету військового збору за період з 01.01.2017р. по 30.06.2023р. в сумі 1 209 099,60 грн., що підтверджується змістом акту перевірки від 20.10.2023р. (а.с.25-57,134-203 том 1).

Зазначений факт несвоєчасного перерахування позивачем до бюджету військового збору за згаданий вище період позивачем не оспорюється.

А відповідно, за умови встановлених фактів несвоєчасного перерахування до бюджету військового збору у період з 01.01.2017р. по 30.06.2023р., які позивачем не спростовані, і не оспорюються, за таке порушення позивач підлягає притягненню, зокрема, до фінансової відповідальності, встановленої чинним податковим законодавством.

За порушення правил нарахування, утримання та сплати (перерахування) податків у джерела виплати така фінансова відповідальність платника податків встановлена ст.1251 ПК України.

Так, згідно п.1251.1 ст.1251 ПК України передбачено, що ненарахування та/або неутримання, та/або несплата (неперерахування), та/або нарахування, сплата (перерахування) не в повному обсязі податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь нерезидента або іншого платника податків, а також нерезидентом, на якого покладено обов`язок сплачувати податок у порядку, встановленому розділом III цього Кодексу, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 10 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Ті самі дії, вчинені умисно, -тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету п. 1251.2 ст.1251 ПК України.

Також, варто зазначити, що у відповідності до вимог п.109.1 ст.109 ПК України передбачено, що податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом.

Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

А згідно до п.109.3 ст.109 ПК України встановлено, що у випадках, визначених, зокрема, пунктами 125-1.2-125-1.4 статті 125-1 цього Кодексу, необхідною умовою притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення є встановлення контролюючими органами вини особи.

Також і у відповідності до п.112.1, п.112.2 ст.112 ПК України передбачено, що особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення за умови наявності в її діянні (дії або бездіяльності) вини, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.

Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Обставинами, що звільняють від фінансової відповідальності платника податків за вчинення податкових правопорушень, є зокрема, вчинення діяння (дії або бездіяльності) внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажору) п.п.112.8.9 п.112.8 ст.112 ПК України.

Відповідно, із аналізу наведених приписів податкового законодавства слідує, що передумовою для притягнення платника податків до фінансової відповідальності за несвоєчасну сплату узгодженого грошового зобов`язання, зокрема, зі сплати військового збору до бюджету, є доведення, встановлення контролюючим органом умислу та вини особи у вчиненні такого правопорушення.

При цьому, платник податків може бути звільнений від такої фінансової відповідальності за умови, якщо контролюючий орган не доведе, що вчиняючи певні дії або бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності, внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажору).

Так, зі змісту позову судом встановлено, що несвоєчасне перерахування позивачем до бюджету ПДФО, ЄСВ та військового збору сталося через важкий фінансовий стан підприємства, низький (збитковий) тариф на водопостачання, який не підвищувався з 2017 року, відсутність коштів на підприємстві (статутного капіталу), арешт коштів підприємства у межах відкритого виконавчого провадження, порушення справи про банкрутство та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, введення карантину та військового стану в Україні, тобто, за позицією позивача, наведені обставини є форс-мажорними (обставинами непереборної сили) у розумінні ч.2 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», що сталися з причин, які не залежали від волі позивача, (а.с.92-94 том 1).

Разом з тим, як вбачається зі змісту акту перевірки позивача від 20.10.2023р. у ході її проведення посадовими особами контролюючого органу були перевірені обставини, які були передумовами для вчинення правопорушення щодо несвоєчасної сплати позивачем військового збору до бюджету у період з 01.01.2017р. по 30.06.2023р. та встановлено факти затримки у виплаті заробітної плати на підприємстві у 2017-2021 роках, заборгованість по ПФДО була наявна у позивача і станом на 30.06.2023р. (а.с.182,185 том 1).

Також і було встановлено, що у вказаний період позивач вільно (без правових обмежень) використовував грошові кошти, що надходили до каси та до поточних рахунків підприємства. На дати термінів сплати податку на доходи фізичних осіб (відображено в додатку №17 до акту перевірки) у касі підприємства та на поточних рахунках були в наявності грошові кошти в необхідних обсягах для сплати податку.

У ході перевірки, на запит контролюючого органу, головним бухгалтером КП «ВВУВКГ» ДОР ОСОБА_1 , були надані пояснення про несвоєчасність та не в повному обсязі перерахування ПДФО, яке було пов`язано з низькою платоспроможністю підприємства через невідповідність діючого тарифу (тариф востаннє було затверджено у 2017 році) фактичним витратам підприємства, хоча на розрахунковому рахунку грошові кошти були присутні (а.с.187 том 1).

Зазначені встановлені у ході проведення перевірки позивача обставини позивачем жодними іншими доказами не спростовані.

Також на вимогу суду жодних доказів, які б свідчили про відсутність коштів на рахунках підприємства у період з 01.01.2017р. по 30.06.2023р. (виписок банку та іншого) позивачем не надано.

Позивачем у позові не наведено з яких саме причин ним було допущено несвоєчасність сплати військового збору до бюджету у період з 2017р. до 01 березня 2020р. (до дати введення карантину постановою КМУ №211 від 11.03.2020р.) та відповідних доказів не надано.

Відсутні і докази, які б свідчили про вжиття позивачем будь-яких достатніх заходів, направлених на недопущення порушення щодо несвоєчасності сплати військового збору до бюджету саме у згаданий період з 2017р. по березень 2020р.

При цьому, направлення позивачем до органів управління юридичної особи (позивача) Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Дніпропетровської обласної ради лише листів від 29.01.2020р. №28, від 23.11.2020р. №268, від 06.07.2021р. №212, від 31.08.2021р. №274, від 12.03.2022р. №44 та від10.08.2022р. №174 (а.с.219-226) про виділення коштів для погашення кредиторської заборгованості по виплаті заробітної плати працівникам підприємства, податків та зборів (обов`язкових платежів) до бюджету, суд вважає, що такі вжиті позивачем заходи з метою дотримання правил та норм податкового законодавства були недостатніми з урахуванням того, що на поточних рахунках позивача та у касі підприємства у вказаний період були в наявності достатні кошти для виконання свого податкового обов`язку, що підтверджено поясненнями головного бухгалтера позивача ОСОБА_1 (а.с.187 том 1), які позивачем не спростовані.

Окрім того, судом враховується і те, що Законом України від 12.05.2022р. № 2260-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану» (далі - Закон № 2260), який набрав чинності 27.05.2022 р., внесено зміни до п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, згідно з яким тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, встановлено особливості для справляння податків і зборів.

Згідно з підпунктом 69.1 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХПК України встановлено, що у разі відсутності у платника податків можливості своєчасно виконати свій податковий обов`язок щодо, зокрема, дотримання термінів сплати податків та зборів, платники податків звільняються від передбаченої цим Кодексом відповідальності з обов`язковим виконанням таких обов`язків протягом шести місяців після припинення або скасування воєнного стану в Україні.

29.07.2022 р. наказом Міністерства фінансів України № 225 затверджено Порядок підтвердження можливості чи неможливості виконання платником податків обов`язків, визначених у підпункті 69.1 пункту 69 підрозділу 10розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі - Порядок №225).

Відповідно до п. 3 розділу ІІ Порядку №225, у разі неможливості виконання платником податків податкового обов`язку, у тому числі щодо своєї філії, представництва, відокремленого чи іншого структурного підрозділу, платник податків подає не пізніше 30 вересня 2022 року заяву про відсутність такої можливості разом з вичерпним переліком документів (копій документів), інформації, які передбачені Переліком документів, що підтверджують неможливість платника податків - юридичної особи, у тому числі щодо своєї філії, представництва, відокремленого чи іншого структурного підрозділу своєчасно виконати свій податковий обов`язок, у тому числі обов`язок податкового агента затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 29.07.2022 р. № 225 або Переліком документів, що підтверджують неможливість платника податків - фізичної особи, зокрема самозайнятої особи, своєчасно виконати свій податковий обов`язок, у тому числі обов`язок податкового агента затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 29.07.2022 р. № 225(далі - Переліки документів) до контролюючого органу в порядку передбаченому пунктом 8 цього розділу.

Пунктом 1 розділу ІІІ Порядку № 225 передбачено, що контролюючий орган встановлює причинно-наслідковий зв`язок між обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами), що сталися в результаті збройної агресії Російської Федерації, безпосереднім впливом таких обставин саме на такого платника та можливістю виконання ним податкового обов`язку станом на дату, на яку припадає граничний термін виконання такого обов`язку, та керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає вмотивоване рішення щодо можливості чи неможливості своєчасного виконання платником податків свого податкового обов`язку (далі - Рішення) за формою, що додається.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує на те, що платник податків звільняється від відповідальності щодо порушення строків, в тому числі зі сплати, зокрема, і військового збору, тільки у разі прийняття контролюючим органом рішення щодо неможливості своєчасного виконання платником податків свого податкового обов`язку.

Разом з тим, судом встановлено, що з метою вжиття заходів щодо дотримання норм і правил податкового законодавства в частині неможливості сплати військового збору у встановлені законодавством строки, позивач із відповідною заявою до контролюючих органів не звертався, рішення органами ДПС не приймалося, таких доказів суду позивачем не надано.

А отже, за викладених встановлених судом обставин та виходячи з аналізу чинних приписів податкового законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем вищеописані вжиті заходи з метою дотримання ним строків сплати військового збору до бюджету у період з 01.01.2017р. по 30.06.2023р. (направлення до органу управління листів про виділення коштів) вважаються не достатніми та свідчать про те, що платник податків (позивач), будучи обізнаним з приписами чинного законодавства щодо фінансової відповідальності за несвоєчасну сплату військового збору до бюджету, маючи кошти на рахунках та у касі підприємства, здійснюючи господарську діяльність (придбавав та реалізовував ТМЦ/послуги) без будь-яких правових обмежень, що було встановлено у акті перевірки від 20.10.2023р. (а.с.187), позивач діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Тобто, вчинення правопорушення щодо несвоєчасної сплати військового збору за період з 01.01.2017р. по 30.06.2023р. сталося при наявності умислу та з вини саме позивача.

З приводу звільнення позивача від відповідальності через обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), які не залежали від волі позивача, суд зазначає про наступне.

Пунктом 6 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України (далі - ТПП) та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії ТПП України 18.12.2014 р. № 44(5) (далі - Регламент ТПП) визначено, що підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також визначених сторонами за договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідним договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.

Згідно з Регламентом ТПП, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської дiяльностi по кожному окремому договору, виконання якого настало згідно з умовами договору i виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин, шляхом видачі сертифікату ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством та Регламентом.

ТПП України веде єдиний Реєстр сертифікатів, виданих ТПП України та регіональними ТПП (Реєстр сертифікатів), про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та Реєстр уповноважених осіб.

Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 р. № 2024/02.0-7.1 засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 р. «Про введення воєнного стану в Україні».

Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався і діє на теперішній час.

Тобто, ТПП України листом повідомила «всіх, кого це стосується» про те, що з 24.02.2022р. зазначені обставини є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської дiяльностi України. Але Регламентом ТПП лист не визначено таким документом як сертифікат, що засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022р. №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 07.06.2023 р. у справі № 906/540/22, який є обов`язковим для врахування адміністративним судом у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, позивачем на підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відповідного сертифікату, виданого ТПП, до позову не додано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що наведені у позові обставини неможливості виконання своєчасно свого податкового обов`язку зі сплати військового збору до бюджету у період з 01.01.2017р. по 30.06.2023р., які не залежали ніби то від волі позивача (форс-мажорні обставини) за відсутності відповідного сертифікату, виданого ТПП, не можуть бути визнані судом форс-мажорними обставинами, які звільняють позивача від фінансової відповідальності за порушення вищенаведеного податкового законодавства.

Відповідно до абз. 17 пп. 69.2 п. 69 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України(у редакції Закону України від 12.05.2022 р. № 2260-ІХ), які набрали чинності з 27.05.2022р., передбачено, що у разі виявлення порушень законодавства за результатами проведення перевірок до платників податків застосовується відповідальність згідно з цим Кодексом, законами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, з урахуванням обставин, передбачених підпунктом 112.8.9 пункту 112.8 статті 112 цього Кодексу, що звільняють від фінансової відповідальності. При цьому вимоги законодавства щодо мораторію (зупинення) застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) на період дії воєнного, надзвичайного стану та/або на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), не застосовуються.

Таким чином, з 27.05.2022р. не застосовуються вимоги законодавства щодо мораторію (зупинення) застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) на період дії воєнного, надзвичайного стану та/або на період дії карантину, які поширювалися на правовідносини, що врегульовувались пунктом 52-1 підрозділу 10розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасну сплату військового збору до бюджету в період дії мораторію, запровадженого пунктом 52-1 підрозділу 10розділу XX «Перехідні положення» ПК України, а саме: з 01.03.2020р. по 26.05.2022р.

Так, як вбачається зі змісту копії розрахунку сум штрафних санкцій по військовому збору за несвоєчасну сплату податку до бюджету, який є додатком до оспорюваного податкового повідомлення-рішення, у період з березня 2020р. по травень 2022р. штрафні санкції та пеня позивачеві не нараховувались (а.с.61-67, 206-218 том 1).

А отже, позивач у вказаний період був звільнений від фінансової відповідальності за несвоєчасну сплату (перерахування) військового збору до бюджету, що підтверджується змістом наведеного розрахунку штрафних санкцій та спростовує аргументи позивача про нарахування позивачеві штрафу та пені у період дії мораторію, встановленого пунктом 52-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

В той же час, оскільки податкове правопорушення щодо несвоєчасної сплати податкових зобов`язань зі сплати військового збору до бюджету є триваючим правопорушенням, а саме: з 27.05.2022р. по 30.06.2023р., то до спірних правовідносин, не може бути застосовано п. 52-1 підрозділу 10розділу XX «Перехідні положення» ПК України з урахуванням вимог абз. 17 п.п. 69.2 п. 69 підпункту 10 розділу ХХ ПК України.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки позивач мав можливість своєчасно виконати обов`язок зі сплати податкового зобов`язання (сплати військового збору), але таку сплату здійснював вибірково та не в повному обсязі, а відповідно, оскаржуване податкове повідомлення-рішення є обґрунтованим та прийнятим із дотриманням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим у суду відсутні правові підстави для його визнання протиправним та скасування.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Однак, позивач не було надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність оспорюваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням встановлених обставин у даній справі та аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду, які позивачем не спростовані.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи позивача з приводу того, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2022р. було відкрито провадження у справі про банкрутство позивача, якою було введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, тому нарахування штрафу і пені за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням є протиправним, з огляду на таке.

Частиною 1 ст.41 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів, строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до дня введення мораторію.

А отже, за своєю правовою природою фінансові та економічні санкції є додатковими зобов`язаннями, похідними від основного зобов`язання, а тому оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли після введення мораторію, то і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Наведена правова позиція, викладена і у постанові Верховного Суду від 28.03.2019р. у справі №825/1397/17.

Таким чином, у період, за який контролюючим органом здійснено нарахування позивачеві штрафних санкцій, яке мало місце 03.11.2023р., тобто, після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів (після 16.06.2022р.), а відтак, визначення відповідачем позивачеві за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням штрафних санкцій за несвоєчасну сплату (перерахування) військового збору до бюджету, є таким, що відповідає вимогам вище проаналізованого чинного законодавства.

Окрім того, у даних правовідносинах не можуть бути застосовані і правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10.12.2021р. у справі №420/10367/20, на врахуванні яких позивач зазначав у позові, оскільки вони прийняті не у подібних відносинах, а відповідно, не є релевантними до даних правовідносин, тому не підлягають застосуванню у цій справі у порядку ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

До того ж, як установлено судом та зазначалося вище, до позивача за порушення термінів сплати військового збору до бюджету за період з березня 2020р. по травень 2022р. штрафні санкції відповідачем не застосовувалися про що свідчить зміст розрахунку сум штрафних санкцій, який є додатком до згаданого оспорюваного рішення (а.с.61-67, 206-218 том 1).

Усі інші аргументи позивача вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги все вищевикладене та перевіривши правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення у відповідності до вимог ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що спірне податкове повідомлення-рішення від 03.11.2023р. прийняте відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи наведене та те, що судом не встановлено протиправності прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення про застосування до позивача штрафних санкцій на підставі п.1251.2 ст.125 ПК України, а позивачем таких доказів суду не надано, тому суд приходить до висновку, що наведене вище податкове повідомлення-рішення від 03.11.2023р. визнанню протиправним та скасуванню у судовому порядку не підлягає.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у його задоволенні позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 6222,18 грн. сплаченого згідно платіжних інструкцій №130 від 31.01.2024р. (а.с.6, 80 том 1) та №724 від 12.06.2024р. (а.с.11 том 2) не підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суб`єкта владних повноважень, виходячи з вимог ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову Комунального підприємства «Верхньодніпровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 03.11.2023р. відмовити повністю.

Всі судові витрати покласти на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва