Справа № 200/1490/24
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2024-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2024 року Справа№200/1490/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голуб В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги від 05 лютого 2024 року № Ф-7205-2615 та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2024 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги від 05 лютого 2024 року № Ф-7205-2615 та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивачем вказано, що у період з 07 травня 2003 року по 04 березня 2024 він був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Втім, з 01.04.2015 він не провадив підприємницьку діяльність, а працював як найманий працівник. За період 2017-2020 роки роботодавцем належним чином сплачено страхові внески. Проте податковим органом було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску. На переконання позивача, особа, яка провадить господарську діяльність, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі, не меншому за мінімальний.

З огляду на вказане позивач просить суд:

визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску № Ф-7205-2615 від 05.02.2024 на суму 40 324, 58 грн.;

зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві виключити з інтегрованої картки платника (ІКП) заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі, що визначений вимогою № Ф-7205-2615 від 05.02.2024 на суму 40 324, 58 грн.

Відповідачем надано відзив на позов. Так, в обґрунтуванні незгоди з позовними вимогами представник податкового органу зауважує, що ОСОБА_1 має статус «ФО - пенсіонер за віком» лише з 22.01.2023, а отже не був звільнений від сплати ЄСВ до набуття зазначеного статусу. Враховуючи наявність заборгованості з єдиного соціального внеску в ІКП позивача станом на 31.01.2024 у сумі 40 324, 58 гривень, засобами інформаційно-комунікаційної системи Головного управління ДПС у м. Києві в автоматичному режимі сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.02.2024 року № Ф-7205-2615 та направлено на податкову адресу платника. З огляду на вказане, відповідач вважає, що спірна вимога є правомірною, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач звертає увагу на пропуск позивачем строку звернення до суду на оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05.02.2024 року № Ф-7205-2615.

Ухвалою від 18 березня 2024 року суд прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги від 05 лютого 2024 року № Ф-7205-2615 та зобов`язання вчинити певні дії, та відкрив провадження по справі. Розгляд адміністративної справи суд вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

28 травня 2024 року ухвалою суд витребував у Головного управління ДПС у м. Києві інтегровану картку платника податків ОСОБА_1 .

Ухвалою від 07 червня 2024 року суд повторно витребував у Головного управління ДПС у м. Києві інтегровану картку платника податків Коваленка Володимира Васильовича.

За приписами частини 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Разом з тим, суд зазначає, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому дію воєнного стану було продовжено, та станом на день винесення рішення він діє.

З огляду на введення на території України воєнного стану, справа розглянута судом протягом розумного строку.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що у період з 07 травня 2003 року по 04 березня 2024 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.31-34).

З трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 16 серпня 1982 року вбачається, що у період з 01 квітня 2015 року по 01 лютого 2023 року позивач працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Керамресурс» на посаді економіста (а.с. 18-24).

За весь період роботи ОСОБА_1 роботодавцем було сплачено страхові внески, про що свідчать відомості з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) (а.с.25-30).

Проте, Головним управлінням ДПС у м. Києві було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05 лютого 2024 року № Ф-7205-2615 на суму 40 324, 58 грн (а.с.35).

За даними інтегрованої картки платника по коду бюджетної класифікації 71040000 (далі - ІКП) позивачу були автоматично розраховані нарахування єдиного внеску, а саме:

- по строку 31.12.2014 у сумі 1 267, 89 грн. та по строку 20.01.2015 у сумі 1 267, 95 грн. за 2014 рік;

- по строку 09.02.2018 у сумі 8 448, 00 грн. за 2017 рік;

- по строку 19.04.2018 у сумі 2 457, 18 грн. за 1 квартал 2018 року;

- по строку 19.07.2018 у сумі 2 457, 18 грн. за ІІ квартал 2018 року;

- по строку 19.10.2018 у сумі 2 457, 18 грн. за III квартал 2018 року;

- по строку 21.01.2019 у сумі 2 457, 18 грн. за IV квартал 2018 року;

- по строку 19.04.2019 у сумі 2 754, 18 грн. за І квартал 2019 року;

- по строку 19.07.2019 у сумі 2 754, 18 грн. за IІ квартал 2019 року;

- по строку 21.10.2019 у сумі 2 754, 18 грн. за III квартал 2019 року;

- по строку 20.01.2020 у сумі 2 754, 18 грн. за VI квартал 2019 року;

- по строку 21.04.2020 у сумі 2 078, 12 грн. за І квартал 2020 року;

- по строку 20.07.2020 у сумі 1 039, 06 грн. за ІI квартал 2020 року;

- по строку 19.10.2020 у сумі 3 178, 12 грн. за III квартал 2020 року;

- по строку 19.01.2021 у сумі 2 200, 00 грн. за VI квартал 2020 року.

Всього в ІКП по коду бюджетної класифікації 71040000 у позивача обліковується заборгованість з єдиного внеску в сумі 40 324, 58 грн. (а.с.38-47).

Позивач, вважаючи надмірно нарахованою суму заборгованості по ЄСВ, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI).

Пунктами 2 і 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

З 01.01.2017 набрав чинності Закон України від 06.12.2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб-підприємців з 01.01.2017 виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги з огляду на наявність у позивача як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, якщо протягом 2015-2023 років він був найманим працівником та його роботодавець сплачував за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Водночас, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовано не було.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Разом з тим, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 у справі № 160/3114/19 та в подальшому підтримана у постановах від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19, та від 23.01.2020 у справі № 480/4656/18, від 04.11.2021 у справі № 140/3209/19, від 18.02.2022 у справі № 420/4911/20.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість з несплати єдиного внеску нараховано позивачу:

- по строку 31.12.2014 у сумі 1 267, 89 грн. та по строку 20.01.2015 у сумі 1 267, 95 грн. за 2014 рік;

- по строку 09.02.2018 у сумі 8 448, 00 грн. за 2017 рік;

- по строку 19.04.2018 у сумі 2 457, 18 грн. за 1 квартал 2018 року;

- по строку 19.07.2018 у сумі 2 457, 18 грн. за ІІ квартал 2018 року;

- по строку 19.10.2018 у сумі 2 457, 18 грн. за III квартал 2018 року;

- по строку 21.01.2019 у сумі 2 457, 18 грн. за IV квартал 2018 року;

- по строку 19.04.2019 у сумі 2 754, 18 грн. за І квартал 2019 року;

- по строку 19.07.2019 у сумі 2 754, 18 грн. за IІ квартал 2019 року;

- по строку 21.10.2019 у сумі 2 754, 18 грн. за III квартал 2019 року;

- по строку 20.01.2020 у сумі 2 754, 18 грн. за VI квартал 2019 року;

- по строку 21.04.2020 у сумі 2 078, 12 грн. за І квартал 2020 року;

- по строку 20.07.2020 у сумі 1 039, 06 грн. за ІI квартал 2020 року;

- по строку 19.10.2020 у сумі 3 178, 12 грн. за III квартал 2020 року;

- по строку 19.01.2021 у сумі 2 200, 00 грн. за VI квартал 2020 року.

Всього в ІКП по коду бюджетної класифікації 71040000 у позивача обліковується заборгованість з єдиного внеску в сумі 40 324, 58 грн.

Індивідуальними відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про застраховану особу ОСОБА_1 (довідка за формою ОК-5) підтверджується, що за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у період 2017 - 2020 роки у розмірах, визначених законодавством, сплачував страхувальник.

Вказане не спростовано відповідачем.

На думку суду, у даному випадку, сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача досягнута за рахунок його сплати роботодавцем.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено, докази отримання таких в матеріалах справи відсутні, відповідачем під час розгляду справи не надані.

У свою чергу, представником відповідача до суду не надано будь-яких пояснень або належних та достатніх доказів того, що позивач здійснював у період, що вказаний вище та за який нараховано суму боргу, підприємницьку діяльність та отримував дохід від такої діяльності.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у вказані вище періоди єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо нарахування позивачу заборгованості по сплаті єдиного внеску за 2017-2020 роки, оскільки страхові внески сплачувались за позивача його роботодавцем, що підтверджене Індивідуальними відомостями про застраховану особи Форми ОК-5.

Що стосується заборгованості по строку 31.12.2014 у сумі 1 267, 89 грн. та по строку 20.01.2015 у сумі 1 267, 95 грн. за 2014 рік, суд зазначає наступне.

Позивач не був працевлаштований у 2014 році, та не здійснював підприємницьку діяльність як ФОП. У відповідності з вищенаведеними нормами законодавства позивач мав у зазначені періоди сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску, а тому нарахування податку по строку 31.12.2014 у сумі 1 267, 89 грн. та по строку 20.01.2015 у сумі 1 267, 95 грн. за 2014 рік є правомірним.

Разом з тим, суд звертає увагу на наступне.

Так, Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що скерування податкової вимоги не свідчить про вжиття контролюючим органом заходів, спрямованих на погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу. Такі дії податкових органів призводять лише до формування та документального визначення податкового боргу. При цьому вони об`єктивно передують процесу погашення податкових зобов`язань або стягненню податкового боргу (постанови Верховного Суду від 12.08.2021 у справі № 804/3642/16, від 14.07.2021 у справі № 815/2362/17, від 21.09.2018 у справі № 808/3046/16).

У постанові від 27.10.2022 у справі № 240/9395/20 Верховний Суд зазначив, що аналіз норм підпунктів 14.1.153, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14, пункту 59.3 статті 59, пункту 95.2 статті 95 ПК України дають підстави для висновку, що за своєю юридичною природою та призначенням податкова вимога має на меті інформування платника податків про суму узгодженого грошового зобов`язання, яке не було ним сплачено у встановлений строк, та непогашеної пені, а також про обов`язок їх погасити, факт виникнення податкової застави та можливі негативні наслідки непогашення податкового боргу у встановлений пунктом 95.2 статті 95 ПК України строк у вигляді вжиття контролюючим органом примусових заходів з його погашення, передбачених главою 9 Розділу ІІ ПК України.

Верховний Суд зазначив також, що виникнення податкового боргу чи податкової застави не пов`язано із фактом формування або направлення (вручення) податкової вимоги. Цей документ лише формалізує стан, який вже існує в силу Закону.

Тобто, зазначеною вимогою контролюючий орган інформує платника про наявність у нього податкового боргу та необхідність його сплати.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за необхідне визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплати боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-7205-2615 від 05.02.2024 на суму 37 788, 74 грн.

Також, суд зазначає, що усталеною є практика Верховного Суду, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має водночас як забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання, так і бути адекватним фактичним обставинам справи, а також узгоджуватися з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Згідно із пунктом 2 розділу І Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 № 5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.03.2021 за № 321/35943 (далі - Порядок № 5), терміни в цьому Порядку вживаються в таких значеннях:

достовірність показників - відповідність інформації, що відображається в інтегрованій картці платника податків, показникам первинних документів;

інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску (далі - платежі), що ведеться за кожним видом платежу;

коректність даних інформаційної системи - відповідність інформації, що зберігається у підсистемах інформаційної системи, первинним показникам та встановленим алгоритмам (правилам) логічного і арифметичного контролю;

первинні документи - документи, що складені платниками та/або податковими органами, отримані від інших органів влади згідно з чинним законодавством (податкові декларації, уточнюючі розрахунки, податкові повідомлення-рішення, рішення податкового органу, вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, судові рішення, рішення про розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу), інформація Казначейства про надходження податків і зборів та єдиного внеску тощо);

перекручення (викривлення) показників - неповне та/або несвоєчасне відображення показників у відповідних підсистемах інформаційної системи.

Пунктом 3 розділу І Порядку № 5 передбачено, що оперативний облік платежів здійснюється податковими органами в інформаційній системі. Метою ведення оперативного обліку і складання звітності податкових органів є забезпечення користувачів повною, достовірною та неупередженою інформацією щодо стану розрахунків платників з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування для прийняття оптимальних управлінських рішень.

Відповідно до пункту 4 розділу І Порядку № 5 відображення/занесення первинних показників у підсистемах інформаційної системи здійснюється працівниками структурних підрозділів територіальних органів ДПС за напрямами роботи.

За приписами пункту 1 глави 1 розділу ІІ Порядку № 5 з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць. ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування за відповідним видом платежу та відповідною адміністративно-територіальною одиницею. Облік платежів ведеться в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення.

Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах від 19.02.2019 у справі № 825/999/17, від 26.02.2019 у справі № 805/4374/15-а, від 17.06.2021 у справі № 520/7599/19, від 25.03.2021 у справі № 280/4506/18, від 02.06.2022 у справі № 360/2838/20 вказував, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, належним способом захисту, що відновить порушені права, є вимога про зобов`язання відповідача здійснити дії по відображенню/коригуванню у особовій картці платника податків дійсного стану зобов`язань перед бюджетом, в тому числі, і шляхом виключення неправомірно нарахованих і відображених сум.

За таких обставин, суд вважає, що з метою належного захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача привести у відповідність інтегровану картку платника ОСОБА_1 шляхом виключення відомостей щодо нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37 788, 74 грн.

Щодо строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У постанові від 25.02.2021 року по справі № 580/3469/19 Верховний Суд зазначив, що строк звернення до суду щодо оскарження податкової вимоги врегульований ст. 122 КАС Україна.

Так, позивачу стало відомо про заборгованість по сплаті ЄСВ 23 лютого 2024 року (день отримання податкової вимоги), позовна заява на адресу суду надійшла у березні 2024 року. Таким чином, позивачем не пропущено строк звернення до суду.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Суд зазначає, що позивач в заяві про обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу просить суд стягнути з відповідача грошові кошти, витрачені на правову допомогу, у розмірі 6 500, 00 грн.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 ст. 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 3 цієї ж статті для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 4 даної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5).

У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7).

Як вбачається з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем суду надано:

- копію договору про надання правової допомоги від 29 лютого 2024 року № 21/24, укладеного між позивачем (Клієнтом) та ОСОБА_2 (Адвокатом) (а.с.61-62);

- детальний опис робіт (наданих послуг) (а.с.60);

- копію акта приймання-передачі наданих послуг № 1 від 08 квітня 2024 року, згідно з яким адвокатом на виконання договору надано правову допомогу наступного характеру: збір доказів, підготовка позовної заяви, формування та подача позовної заяви, оформленої у відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України з усіма додатками до суду, складання відповіді на відзив, усні консультації, складання та подання заяви про забезпечення позову, інформування про рух справи (а.с.63 зворотній бік);

- копію квитанції на суму 6 500, 00 грн. (а.с.64).

На переконання суду, при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд враховує складність справи та час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, і робить висновок про те, що слід відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000, 00 грн., так як на переконання суду саме такий розмір правової допомоги буде співмірним заявленим позовним вимогам.

Крім того, суд зауважує, що заявлена послуга "складання та подання заяви про забезпечення позову" є безпідставною, адже вказану заяву не було подано позивачем.

З огляду на таке, суд вважає за можливе покласти на відповідача витрати, пов`язані із розглядом цієї справи у вигляді правничої допомоги, у розмірі 2 000, 00 грн.

Стосовно розподілу судового збору суд зауважує, що позов задоволено частково, а тому на користь позивача підлягає стягненню 1 138, 53 грн.

Керуючись ст. 72-77, 139, 242-246, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ ВП 44116011, 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) про визнання протиправною та скасування вимоги від 05 лютого 2024 року № Ф-7205-2615 та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-7205-2615 від 05 лютого 2024 року на суму 37 788, 74 грн. (тридцять сім тисяч сімсот вісімдесят вісім гривень сімдесят чотири копійки).

Зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві виключити з інтегрованої картки платника заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі 37 788, 74 грн. (тридцять сім тисяч сімсот вісімдесят вісім гривень сімдесят чотири копійки), що визначений вимогою № Ф-7205-2615 від 05 лютого 2024 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1 138, 53 грн. (одна тисяча сто тридцять вісім гривень п`ятдесят три копійки).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000, 00 грн (дві тисячі гривень).

Рішення складено у повному обсязі та підписано 13 червня 2024 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Голуб