Справа № 240/6818/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
14 червня 2024 року м. Житомир справа № 240/6818/24
категорія 112010200
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,
У квітні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом про визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі відповідач-1, ГУ ПФУ в Тернопільській області) щодо відмови у призначенні пенсії за віком та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач-2, ГУ ПФУ в Житомирській області) призначити таку пенсію з 06 січня 2024 року.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що висновки відповідача-1 про недостатність страхового стажу для призначення пенсії є помилковими, оскільки до страхового стажу протиправно не враховано відомості, зазначені в трудовій книжці. Указує, що неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки роботодавцем не може бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Ухвалою суду від 15 квітня 2024 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та визначено відповідачам строк для подання відзивів на позов.
30 квітня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-1 просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що на момент звернення за призначенням пенсії загальний страховий стаж позивача, обчислений згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, трудової книжки та інших додатково наданих документів становить 12 років 06 місяців 20 днів, що є меншим за необхідний, саме тому ним прийнято правомірне рішення про відмову у призначенні пенсії.
13 травня 2024 року до суду надійшов відзив та витребувані докази, у якому відповідач-2 проти задоволення позову заперечує, з тих же мотивів, що наведені відповідачем-1 у відзиві.
На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
період з 06 липня 1982 року по 25 травня 1984 року, оскільки в даті звільнення міститься виправлення;
період з 25 червня 1984 року по 31 березня 1986 року, оскільки відсутній запис про звільнення;
періоди з 01 квітня 1986 року по 02 червня 1990 року та з 11 серпня 1992 року по 03 січня 1994 року, оскільки записи про прийняття на роботу здійснені із порушенням вимог Інструкції про порядок введення трудових книжок працівників, а саме в розділі «Відомості про роботу» в заголовку не зазначені повні найменування підприємств;
період з 25 липня 1991 року по 30 серпня 1991 року, оскільки в даті наказу про звільнення міститься виправлення;
період роботи в колгоспі «Полісся» з 10 лютого 1999 року по 02 січня 2000 року, оскільки відсутня довідка із зазначенням інформації про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві (період з 01 березня 1999 року частково обчислений до стажу згідно даних наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування)
Листом від 29 лютого 2024 року відповідач-2 повідомив позивача про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу
Уважаючи таке рішення відповідача-1 протиправним, позивач звернувся із цим позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Призначення, виплата та перерахунок пенсій регулюється Законами України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1788-XII), «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-IV).
Відповідно до статті 1 Закону України №1058-IV пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Статтею 8 цього Закону передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону України №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 7 Закону України №1788-XII передбачено, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому, пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, чи припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується
Однією із обов`язкових умов для призначення пенсії є підтвердження особою відповідного страхового стажу.
Страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до статті 56 Закону України №1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
За приписами статті 62 цього Закону основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Суд зауважує, що на момент заповнення трудової книжки позивача вперше, порядок ведення трудових книжок працівників регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року №162 (далі Інструкція №162 ).
З 29 липня 1993 року порядок ведення трудових книжок регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (далі Інструкція №58).
Обидві названі Інструкції містять застереження про те, що внесення відомостей про роботу, передбачає написання у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовку повного найменування підприємства.
Також суд звертає увагу, що пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року №301 передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, аналіз указаних вище правових норм дозволяє дійти висновку, що обов`язок щодо заповнення трудової книжки та внесення достовірних даних покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, які здійснюють заповнення трудової книжки вперше, а не на працівника, а тому наявність таких недоліків в трудовій книжці позивача, як не проведення роботодавцями написання у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовку повного найменування підприємства, не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу останнього періодів роботи згідно з записами про трудову діяльність у трудовій книжці, виконаними у відповідності до вимог Інструкцій №162 та №58.
При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).
Згідно з пунктом 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
Також слід наголосити, що з аналізу норм пенсійного законодавства слідує, що у зв`язку зі зверненням позивача щодо призначення пенсії за віком відповідач зобов`язаний перевірити, зокрема, чи має заявник стаж роботи. У свою чергу, суд перевіряє, зокрема, чи діяв орган Пенсійного фонду обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
При цьому, суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного для призначення пенсії, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем-1 не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Більше того, суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Посилання на відсутність чи неточність записів у первинних документах по обліку трудового стажу на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи, за наявності у трудовій книжки відомостей достатніх у своїй сукупності для визначення конкретного періоду роботи, не може бути підставою для виключення вказаного періоду роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення організаційно-розпорядчих документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист, в тому числі вирішення питання щодо призначення пенсії за віком.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17.
З огляду на викладене суд уважає помилковим висновок органу пенсійного фонду про незарахування до страхового стажу періодів з 01 квітня 1986 року по 02 червня 1990 року та з 11 серпня 1992 року по 03 січня 1994 року, оскільки записи про прийняття на роботу здійснені із порушенням вимог Інструкції про порядок введення трудових книжок працівників, а саме в розділі «Відомості про роботу» в заголовку не зазначені повні найменування підприємств
Судом установлено, що позивач подав до пенсійного органу копію трудової книжки НОМЕР_1 від 25 липня 1976 року, однак певні періоди його роботи не були зараховані до страхового стажу.
Так, період з 06 липня 1982 року по 25 травня 1984 року не зарахований до трудового стажу, оскільки в даті звільнення міститься виправлення, а період з 25 липня 1991 року по 30 серпня 1991 року, оскільки в даті наказу про звільнення міститься виправлення.
Надаючи правову оцінку таким висновками органу пенсійного фонду, суд зауважує на таке.
За результатами дослідження вказаних записів, суд приходить до висновку, що однозначно стверджувати про їх виправлення не убачається за можливе. При цьому, суд ураховує, що місяць звільнення позивача, написання якого, на висновком органу пенсійного фонду, містить виправлення, співпадає з місяцем винесення наказу №20к про звільнення, та відповідно місяць наказу №56-к про звільнення, співпадає з місяцем такого звільнення.
Стосовно періоду з 25 червня 1984 року по 31 березня 1986 року, який не зарахований до страхового стажу, оскільки відсутній запис про звільнення, суд зазначає таке.
Відповідно до запису №13 трудової книжки НОМЕР_1 від 25 липня 1976 року, позивач з 25 червня 1984 року зарахований водієм 3 класу до Навчально-дослідного господарства «Шевченківський». Після цього з 22 грудня 1984 року переведений робочим відділення №1, з 12 квітня 1985 року водієм 3 класу, з 27 травня 1985 року слюсарем с/г машин по 3 розряду. З 26 листопада 1985 року направлений на місячні курси трактористів машиністів в навчальний комбінат, після чого 01 квітня 1986 року зарахований трактористом 3 класу. З 01 грудня 1986 року позивача переведено різноробочим, з 15 квітня 1987 року переведено в автопарк автослюсарем, з 15 травні 1987 року переведено водієм 3 класу, а вже 02 червня 1990 року звільнений.
Отже, з урахуванням наведеного суд уважає, що відсутність після 31 березня 1986 року запису про звільнення та з 01 квітня 1986 року запису про прийняття на роботу зумовлений тим, що позивач не звільнявся з Навчально-дослідного господарства «Шевченківський», а мало місце переведення на різні посади в спірний період на тому самому господарстві.
Щодо періоду роботи в колгоспі «Полісся» з 10 лютого 1999 року по 02 січня 2000 року, який не зарахований до періоду страхового стаду оскільки відсутня довідка із зазначенням інформації про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві (період з 01 березня 1999 року частково обчислений до стажу згідно даних наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування), суд уважає за необхідне зауважити на таке.
На сторінках 48-49 трудової книжки НОМЕР_1 від 25 липня 1976 року міститься запис, що за період з 10 лютого 1999 рік позивачем у Колгоспі «Полісся» вироблено людиноднів 214, встановлений мінімум 280. Також зазначено зарахувати в трудовий стаж, як по поважній причині за 1999 рік за протоколом №1 від 15 лютого 2000 року.
Згідно статтею 56 Закону України №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
З урахуванням наведеного, позивач не виконав встановлений мінімум трудової участі з поважних причин, а тому спірний період має бути зарахований повністю.
Стосовно позовної вимоги щодо зобов`язання призначити пенсію за віком, суд зазначає таке.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Аналіз зазначених норм у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Розглядаючи питання зобов`язання призначення пенсії, суд повинен перевірити усі умови, за яких відповідач зобов`язаний таку пенсію призначити.
Суд указує, що на сторінках 10-11 трудової книжки НОМЕР_1 від 25 липня 1976 року міститься запис про те, що з 29 грудня 1986 року по 29 грудня 1988 року позивач позбавлений керувати транспортним засобом на час відбування покарання в загальний трудовий стаж не зараховується.
При цьому, під час прийняття оскаржуваного рішення орган пенсійного фонду не надав правової оцінки такому запису.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, з метою забезпечення ефективного судового захисту порушених прав позивача, керуючись статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи вищенаведені висновки суду в частині не вжиття відповідачем-1 всіх передбачених, можливих, нормативно регламентованих заходів щодо перевірки наявності страхового стажу позивача, суд уважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області як орган пенсійного забезпечення за місцем проживання/реєстрації позивача, до якого подавалася заява про призначення пенсії, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14 лютого 2024 року про призначення йому пенсії за віком, з урахуванням висновків, викладених в цьому рішенні.
Оцінюючи в сукупності обставини справи, враховуючи вище наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Станом на день постановлення рішення по суті спору на підтвердження розміру витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, суду надано квитанції про сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн та 1211,20 грн.
Відповідно до положень підпункту 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин, за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру юридична особа сплачує судовий збір у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Однак, під час подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір на 1211,20 грн більше, ніж визначено наведеною правовою нормою.
Положеннями статті 7 названого Закону передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Отже, питання повернення надмірно сплаченої суми судового збору може бути вирішено судом після подання позивачем клопотання про його повернення.
Відповідно до частини 1 та 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов містить декілька вимог (дві) немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.
Такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16 червня 2020 року у справі №620/1116/20.
Таким чином поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень відповідача підлягає сума сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн.
Ураховуючи те, що виникнення спірних правовідносини обумовлено прийняттям саме ГУ ПФУ в Тернопільській області рішення, яке за результатами розгляду справи, визнане протиправним, суд приходить до висновку, що вся сума судового збору підлягає стягненню з останнього.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14 лютого 2024 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду та правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис