Справа № 320/14276/23
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Грибан І.О., Костюк Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у Київській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

В С Т А Н О В И В:

Головне управління ДПС у Київській області звернулось з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , у якому просить суд стягнути з відповідача податковий борг у розмірі 120 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у відповідача наявний податковий борг з єдиного податку з фізичних осіб на суму 120000,00 грн, який виник внаслідок несплати відповідачем самостійно нарахованого податковими деклараціями податкового зобов`язання у розмірі 120000,00 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до бюджету податковий борг у розмірі 120000,00 грн (сто двадцять тисяч грн 00 коп.).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та надано невірну правову оцінку діям відповідача, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зазначає, що з огляду на ігнорування судом поданих відповідачем доказів погашення податкового боргу, що призвело до прийняття рішення про стягнення з відповідача вже неіснуючого податкового боргу, відповідач вважає, що суд упереджено розглядав та вирішив дану справу. Звертає увагу, що 23.02.2022 року відповідачем сплачено єдиний податок у розмірі 120 000, 00 грн, що підтверджується квитанцією, яка додана до суду апеляційної інстанції. Помилково (через постійну зміну позивачем реквізитів для приймання платежів) сума єдиного податку була сплачена позивачу на рахунок, визначений для отримання платежів зі сплати єдиного соціального внеску. Відповідач неодноразово звертався до позивача щодо зміни напряму зарахування або повернення помилково сплачених коштів. Апелянт стверджує, що 01.09.2023 року відповідачем сплачено позивачу суму податкового боргу у розмірі 120 000,00 грн, що підтверджується квитанцією, яка подана до суду апеляційної інстанції.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2024 та від 27.05.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Від Головного управління ДПС у Київській області 11.03.2024 року надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначив, що платником податковий борг сплачено у повному обсязі 01.09.2023 року, відповідно до ІКП борг у сумі 120 000,00 грн погашено платником у повному обсязі.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до фактичних обставин справи ФОП ОСОБА_1 є платником податків, зборів (обов`язкових платежів) і перебуває на податковому обліку у ГУ ДПС.

Відповідно до інформаційних баз даних ДПС за ФОП ОСОБА_1 обліковується податковий борг по єдиному податку з фізичних осіб у сумі 120 000,00 грн.

Заборгованість по єдиному податку з фізичних осіб (основний платіж) виникла на підставі:

- податкової декларації № від 09.02.2022 на суму 85900,00 грн;

- податкової декларації № від 04.11.2022 на суму 11500,00 грн;

- податкової декларації № від 04.11.2022 на суму 11500,00 грн;

- податкової декларації № від 04.11.2022 на суму 11100,00 грн.

Наявність податкового боргу підтверджується наданими позивачем розрахунком податкового боргу, довідкою, податковими деклараціями, податковою вимогою, ІКП.

З урахуванням вимог статей 56, 57 ПК України, у зв`язку з несплатою відповідачем у встановлені строки нарахованих сум, грошові зобов`язання набули статусу податкового боргу.

Головним управлінням ДПС у Київській області 20 червня 2022 року сформовано та надіслано відповідачу податкову вимогу № 0-1030.

Оскільки податковий борг платником податків в добровільному порядку не сплачено, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову та стягнення податкового боргу, суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату розгляду справи, у матеріалах справи відсутні докази оскарження податкової вимоги 0-1030, а також сплати відповідачем існуючої суми податкового боргу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Положеннями пп. 16.1.4 п. 16.1 статті 16 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно пп. 14.1.156 п. 14.1 статті 14 ПК України, податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

За приписами п. 41.2 статті 41 ПК України, органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень. Стягнення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску за виконавчими написами нотаріусів не дозволяється.

Положеннями п. 95.1 статті 95 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Згідно п. 95.3 статті 95 Податкового кодексу України, стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Норми пп. 20.1.34 п. 20.1 статті 20 Податкового кодексу України визначають, що контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом, Головним управлінням ДПС у Київській області надано суду розрахунок податкового боргу, довідку про заборгованість, податкову вимогу, податкову декларацію, ІКП щодо податкового боргу ФОП ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки про заборгованість, позивачем повідомлено, що станом на 03.04.2023 згідно даних інтегрованих карток платника податків у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) рахується податковий борг на загальну суму 120 000, 00 грн. В тому числі податковий борг по єдиному податку з фізичних осіб в сумі 120 000, 00 грн щодо якого подається позов про стягнення податкового боргу з платника податків.

Також, матеріали справи містять податкову вимогу форми «Ф» №0-1030 від 20.06.2022 на суму 120 000,00 грн.

Разом з тим, апелянт вказує, що 01.09.2023 відповідач сплатив податковий борг, на підтвердження чого до апеляційної скарги додає копію квитанції від 01.09.2023 №8ТТ4-71ВС-H4B1-4A1T на суму 120 000,00 грн.

Апелянт вважає, що на момент прийняття судом першої інстанції рішення, податкового боргу вже не існувало, а тому, відсутній предмет спору.

Також на підтвердження зазначених обставин апелянт надав до суду витяг з інформаційної системи органів ДПС щодо стану розрахунків платника з бюджетом та цільовими фондами.

ФОП ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції проігноровано зазначені обставини, які були викладені у відзиві на позовну заяву та який подавався до суду першої інстанції, на підтвердження чого надано копію опису вкладення, накладної, фіскального чеку та трекінг щодо поштового відправлення.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутній відзив на позовну заяву, однак відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Суд апеляційної інстанції враховує, що на час ухвалення рішення у даній справі, відповідачем погашено суму податкового боргу з єдиного податку з фізичних осіб.

На підтвердження зазначених обставин апелянтом до апеляційної скарги надано квитанцію від 01.09.2023 року та витяг з інформаційної системи органів ДПС.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав про стягнення з відповідача податкового боргу в сумі 120 00,00 грн, оскільки всупереч вимог статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України не пересвідчився у наявності чи відсутності заборгованості у ФОП ОСОБА_1 станом на день прийняття рішення у справі (19 січня 2024 року).

Колегія суддів приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Судова колегія, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги Головного управління ДПС у Київській області, а тому, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно з п. 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судова колегія скасовує рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року у справі №320/14276/23, одночасно вирішує питання стосовно перерозподілу судових витрат у справі.

Як вбачається з матеріалів справи ФОП ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 6813,00 грн, що підтверджується квитанцією про сплату№4391-4728-8636-8922.

Враховуючи законодавчі вимоги щодо розміру судового збору, колегія суддів зазначає, що в порядку статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України належить стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Київській області судові витрати за подання до суду апеляційної скарги в розмірі 4026 грн 00 коп. сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні адміністративного позову Головного управління ДПС у Київській області відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 5А, код ЄДРПОУ ВП 44096797) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач О.М.Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

Л.О. Костюк