Справа № 260/5694/22
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2024 рокум. Ужгород№ 260/5694/22

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Маєцької Н.Д.

при секретарі судового засідання Кустрьо В.М.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача Кустрьо М.М.,

представника відповідача Радь О.І.,

представника третьої особи Семенова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Департамент захисту національної державності Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 04 червня 2024 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено 14 червня 2024 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Департамент захисту національної державності Служби безпеки України, в якій просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДМС у Закарпатській області від 30 листопада 2022 року за №7 про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. Пакистану ОСОБА_3 , виданого 26 червня 2014 року та визнання недійсною і вилучення посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 11.08.2014 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року залишено без змін рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року.

Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2024 року скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді від 27 лютого 2024 року прийнято до провадження дану адміністративну справу.

Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року витребувано докази від Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач в серпні 2014 року отримав посвідку на постійне проживання на території України № НОМЕР_1 , у зв`язку з укладенням шлюбу з громадянкою України. Позивач одружений на громадянці України ОСОБА_4 та є батьком спільних з нею дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є громадянами України, що підтверджується відповідними довідками ГУ ДМС України в Закарпатській області. Позивач з 2018 року зареєстрований приватним підприємцем та займається роздрібною торгівлею взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах. В листопаді 2022 року до Головного управління ДМС у Закарпатській області надійшло подання Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 01.11.2022 № 5/1/1 9343 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання.

За результатами розгляду вказаного подання Головним управлінням ДМС у Закарпатській області було прийнято рішення від 30 листопада 2022 року №7 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню. В той же час, жодних дій які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну та виданої на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання позивач не вчиняв. До кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. Відтак, рішення про скасування дозволу на імміграцію вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позовної заяви просили їх задовольнити.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що 08 листопада 2022 року до Головного управління ДМС України в Закарпатській області надійшло подання Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 01.11.2022 року № 5/1/1-9343 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянину ОСОБА_7 . На підставі вказаного подання є підстави вважати, що перебування позивача на території України становить загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, здоров`ю, правам і законним інтересам громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. Крім того, позивач притягався і до адміністративної відповідальності за порушення міграційного законодавства. Інформація викладена у поданні Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 01.11.2022 року № 5/1/1-9343 є підставою для скасування іноземцю дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 3 та 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Відтак, оскаржене рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання приймалося з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та у спосіб, визначений чинним законодавством України, а відтак скасуванню не підлягає.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечив з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи надав письмові пояснення на позовну заяву, в яких зазначив, що у ході здійснення контррозвідувальних заходів у рамках контррозвідувальної справи у поле зору Департаменту захистку національної державності Служби безпеки України як особа, яка становить загрозу національній безпеці України потрапив громадянин ОСОБА_7 . У зв`язку з чим, Департамент захисту національної державності Служби безпеки України просив прийняти рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянину ОСОБА_7 . Тому саме із врахуванням, отриманої СБУ у встановленому законодавством порядку інформації щодо проведення Хассаном Ахмадом діяльності, яка суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України прийнято рішення про надсилання до ГУ ДМС України в Закарпатській області подання від 01.11.2022 року за № 5/1/1-9343 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 . Право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави є суверенним правом Держави Україна, відтак приймаючи рішення про надсилання листа від 01.11.2022 року № 5/1/1-9343 щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 громадянину Пакистану Хассану Ахмаду Служба безпеки України діяла на підставі, в межах компетенції та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

В судовому засіданні представник третьої особи заперечив проти задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача та представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що громадянин ОСОБА_7 проживає в Україні та був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 11.08.2014 року.

У 2008 році отримав реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Позивач зареєстрований в Україні як фізична особа-підприємець, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач в Україні зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

17 жовтня 2009 року позивачем укладено шлюб з громадянкою України ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

Позивач є батьком спільних дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами про народження.

Відповідно до довідки Головного управління ДМС України у Закарпатській області від 24 липня 2012 року № 3493 про реєстрацію особи громадянином України донька позивача ОСОБА_6 є громадянкою України.

Відповідно до довідки Головного управління ДМС України у Закарпатській області від 08 липня 2013 року № 219 про реєстрацію особи громадянином України син позивача ОСОБА_5 є громадянином України.

08 листопада 2022 року до Головного управління ДМС України в Закарпатській області надійшло подання Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 01.11.2022 № 5/1/1-9343, про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянину Пакистану ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до вказаного подання, у ході здійснення контррозвідувальних заходів у рамках контррозвідувальної справи № 68, заведеної відповідно до статті 6 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність», у поле зору Департаменту захисту національної державності СБ України як особа, яка становить загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, здоров`ю, правам і законним інтересам громадян України та інших осіб, що проживають в Україні потрапив громадяни України ОСОБА_1 .

У поданні зазначено, що за наявними даними, ОСОБА_1 причетний до організації незаконної легалізації в Україні іноземців, які прибули на територію нашої держави каналом міжнародного студентського обміну з метою навчання у закладах вищої освіти (далі - ЗВО), надає через свої невстановлені зв`язки (в тому числі представників ЗВО, органів державної влади та місцевого самоврядування України) іноземним студентам, відрахованим із ЗВО, сприяння у незаконному перетині державного кордону поза встановленими пунктами пропуску з України до країн Західної Європи. У разі затримання зазначених іноземців військовослужбовцями ДПС України під час спроби перетину державного кордону України ОСОБА_1 залучається до процесуальних дій стосовно них у якості перекладача. Під час розмов з нелегальними мігрантами інструктує їх як уникати від надання показів, таким чином унеможливлює збирання доказів під час розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ст. 332 («Незаконне переправлення осіб через державний кордон України») КК України. Разом з тим, вказаний іноземець після повномасштабного вторгнення рф на територію України розпочав співпрацю з ЗВО країни-агресора та окупованої АР Крим з приводу влаштування на навчання в них вихідців з Пакистану. За наявною інформацією, зазначені іноземці після приїзду на територію рф залучаються спецслужбами держави-агресора до проведення протиправних дій на шкоду національній безпеці.

Крім того, як зазначається у вказаному поданні, за період перебування на території України ОСОБА_1 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема: 13.02.2020 року Управлінням патрульної поліції в Закарпатській області за ч. 1 ст. 122 («Перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонений сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху») КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн.; 29.08.2021 року Управлінням патрульної поліції в Закарпатській області за ч. 1 ст. 126 («Керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред`явила їх для перевірки, або стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами») КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн.

Таким чином, на даний час є підстави вважати, що перебування згаданого іноземця на території України становить загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, здоров`ю, правам і законним інтересам громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Відповідно до висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Пакистану ОСОБА_3 Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області вважало б за необхідне скасувати рішення ГУДМС України в Закарпатській області від 26.06.2014 про надання дозволу на імміграцію в Україні громадянину Пакистану ОСОБА_3 , скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на тимчасове проживання в Україну серії НОМЕР_1 .

Рішенням Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 30 листопада 2022 року № 7 позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 26 червня 2014 року, на підставі пункту 3 та 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування , пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI).

Відповідно до статті 4 Закону № 3773-VI іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Згідно з статтею 1 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

За правилами частин першої, третьої статті 4 Закону № 2491-ІІІ (в редакції, що діяла на момент видачі позивача дозволу на імміграцію) дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Статтею 12 Закону № 2491-ІІІ передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

За приписами чч. 1-2 статті 13 Закону № 2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Згідно з пунктом 1 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок № 321), посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Пунктом 64 Порядку № 321 визначено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»; 2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом.

Рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/ територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування (пункт 65 Порядку № 321).

Отже, з системного аналізу вище окреслених законодавчих приписів вбачається, що, дозвіл на імміграцію іноземця може бути скасований за наявності однієї з підстав, окреслених у статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Згідно з пунктами 21-23 Порядку № 1983 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію. Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Спір у даній справі виник у зв`язку із скасуванням позивачеві, громадянину Пакистану, дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" на підставі подання Департаменту захисту національної державності СБУ від 01.11.2022 року № 5/1/1-9343, у зв`язку з тим, що за даними ініціатора подання дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, здоров`ю, правам і законним інтересам громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Відповідно до пунктів 3, 6, 9 та 10 частини першої статті 1 Закону України від 21.06.2018 № 2469-VIII «Про національну безпеку України» (далі - Закон № 2469-VIII):

- громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз;

- загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України;

- національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз;

- національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Як вказувалося вище, у поданні ініціатора скасування дозволу на імміграцію зазначено, що у ході здійснення контррозвідувальних заходів у рамках контррозвідувальної справи № 68, заведеної відповідно до ст. 6 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність», у поле зору Департаменту захисту національної державності СБ України як особа, яка становить загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, здоров`ю, правам і законним інтересам громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, потрапив громадянин Пакистану ОСОБА_1 . За наявними даними, ОСОБА_1 причетний до організації незаконної легалізації в Україні іноземців, які прибули на територію нашої держави каналом міжнародного студентського обміну з метою навчання у закладах вищої освіти (далі - ЗВО), надає через свої невстановлені зв`язки (в тому числі представників ЗВО, органів державної влади та місцевого самоврядування України) іноземним студентам, відрахованим із ЗВО, сприяння у незаконному перетині державного кордону поза встановленими пунктами пропуску з України до країн Західної Європи. У разі затримання зазначених іноземців військовослужбовцями ДПС України під час спроби перетину державного кордону України ОСОБА_1 залучається до процесуальних дій стосовно них у якості перекладача. Під час розмов з нелегальними мігрантами інструктує їх як уникати від надання показів, таким чином унеможливлює збирання доказів під час розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ст. 332 («Незаконне переправлення осіб через державний кордон України») КК України.

При цьому, суд зауважує, що подання про скасування дозволу імміграцію не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства на відміну від рішення органу ДМС. Тож обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, який на підставі цього подання приймає рішення, яке у свою чергу повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, на відповідність яких його і має перевірити адміністративний суд.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2020 року у справі № 480/296/19.

В той же час, як у поданні так і в оскарженому рішенні відповідача не зазначено фактичних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року витребувано від Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України докази щодо вчинення Хассаном Ахмадом дій, які загрожують національній безпеці України, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що тут проживають, і якщо вчинялися то які саме.

На виконання вимог ухвали суду Департамент захисту національної державності Служби безпеки України повідомив суд, що додаткові докази, які можуть бути використані при повторному розгляду справи у суді першої інстанції у Департаменту відсутні.

В той же час, суд наголошує, що в розумінні пункту 23 Порядку № 1983, у відповідача існує обов`язок всебічного вивчення подання щодо скасування дозволу на імміграцію.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про виконання відповідачем свого обов`язку щодо всебічного вивчення подання, яке містить інформацію щодо можливих дій позивача. Також відповідач не запитав додаткову інформацію щодо підтвердження поведінки позивача, яка зазначена у поданні. Судом не вбачається у діях відповідача аналізу інформації лише за результатами аналізу якої приймається відповідне рішення.

Відповідачем лише на основі зазначеної у поданні інформації, без будь-якої перевірки та з`ясування обставин скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання в Україні.

Судом зазначається, що відомості, наведені у поданні суб`єкта ініціювання скасування дозволу на імміграцію в Україну, не містили достатньо підтвердженої інформації з якої б можна було прийняти однозначне рішення про скасування дозволу.

Відповідно до законодавства, яке регулює спірні правовідносини, вказане подання не є безумовною підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну, тому відповідач повинен був належно оцінити інформацію ініціатора такого подання шляхом отримання додаткової інформації як від ініціатора подання, так і від інших органів, а також запросити для падання пояснень позивача, що не було вчинено.

З цього приводу у пунктах 57-60 постанови Верховного Суду від 02 грудня 2021 року у справі № 120/1859/19-а, зокрема зазначено, що Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16 квітня 2020 року №495/5105/17, постанова від 13 березня 2020 року №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні. У постанові від 30 липня 2020 року у справі № 824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що вказані гарантії поширюються і па адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.

Основна мета правової (справедливої) процедури - щоб суб`єкти владних повноважень, діяли правомірно, тобто належно, згідно з визначеними нормами права, але такими нормами права, які відповідають критеріям природного права, моральності, розумності, справедливості, а також загальноправовим принципам, що встановлені органами правосуддя.

Верховний Суд зазначив, що порушення встановленої законодавством процедури ухвалення рішення може бути підставою для скасування цього рішення, якщо допущене порушення вплинуло або могло вплинути на його правильність.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення не мав належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені протиправних дій зазначених у поданні Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України, були відсутні будь-які дані, що підтверджують обставини викладені в поданні та, які в подальшому були покладені в основу висновку та рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію позивача.

Відповідачем під час розгляду справи не надано доказів наявності об`єктивних обставини для скасування дозволу на імміграцію позивача та скасування посвідки на постійне проживання.

Таким чином, оскаржуване рішення відповідача є таким, що ухвалене без здійснення належної оцінки відомостей суб`єкта ініціювання скасування дозволу, який би включав запитування додаткової інформації та без запрошення для пояснень іммігранта, є таким, що прийняте необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, нерозсудливо, непропорційно, без урахування права особи на участь у процесі прийнята рішення.

Відтак, оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 2 частини 2 КАС України, що свідчить про його протиправність.

Подібне правозастосування зазначено також й у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 821/697/18, від 02 грудня 2021 року у справі № 120/1859/19-а, від 10 червня 2022 року у справі № 640/13572/20.

Крім того, суд зазначає, що відповідачем безпідставно взято до уваги відомості, наведені у поданні Департаменту захисту національної державності СБУ про вчинені позивачем адміністративні правопорушення.

Так, відповідно до подання Департаменту захисту національної державності від 01 листопада 2022 року № 5/1/1-9343 за період перебування на території України ОСОБА_1 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема 13.02.2020 року Управлінням патрульної поліції в Закарпатській області за ч. 1 ст. 122 («Перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонений сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху») КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн.; 29.08.2021 року Управлінням патрульної поліції в Закарпатській області за ч. 1 ст. 126 («Керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред`явила їх для перевірки, або стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами») КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн.

В той же час, суд зазначає, що вищевказані адміністративні правопорушення, вчинені позивачем не становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, вони не є систематичними та не є триваючими.

Щодо зазначеного у поданні Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України інструктування з боку позивача, коли він залучається в якості перекладача затриманих іноземців як уникати від надання показів і таким чином унеможливлювати збирання доказів під час розслідування кримінальних правопорушень, то в матеріалах справи наявні: довідка начальника відділу міграційної поліції ГУНП в Закарпатській області від 21.11.2023 рік, лист НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби від 20.11.2023 року № 5/754, довідка слідчого відділу Ужгородського районного управління поліції в Закарпатській області від 07.12.2023 року № 19364/106/25-2023, довідка відділу поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції від 07.12.2023 року № 14896/106/25/1-2023, та які підтверджують здійснення позивачем кваліфікованого перекладу.

Суд при вирішенні цієї справи враховує, що при прийнятті рішень про скасування дозволу на імміграцію, суб`єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію, наявність подружжя із громадянством України, наявність дітей та підстави їх перебування в Україні.

В той же час, відповідачем при прийнятті оскарженого рішення не враховано, що дозвіл на імміграцію в Україну позивач отримав ще в 2014 році. При цьому, до моменту скасування даного дозволу доказів вчинення протягом цього часу позивачем протиправних дій, які завдали шкоду національній безпеці або громадському порядку в Україні, до суду не надано.

Більше того, протягом тривалого проживання позивача на території України останній жодного разу не притягувався до кримінальної відповідальності, що підтверджується витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ВР 000535139.

З матеріалів справи встановлено, що позивач зареєстрований в Україні як фізична особа-підприємець, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до листа Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 04 грудня 2023 року № 2101.14-11641/2101.01-23 позивач 05 липня 2018 року звертався до Хустського відділу ГУ ДМС у Закарпатській області із заявою про прийняття до громадянства України.

Крім того, позивач разом з дружиною придбав у 2019 році по житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договорів купівлі-продажу.

Як вже встановлено судом, позивач є батьком двох дітей - ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), які народилися в Україні та відповідно до довідок ГУ ДМС України в Закарпатській області про реєстрацію особи громадянином України набули громадянство України.

Суд зазначає, що міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20 листопада 1989 року, Конвенція (Конвенцію ратифіковано постановою BP №789-ХІІ від 27.02.1991).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ETS №192) (укр/рос) № ETSN192 ,15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-V від 20.09.2006 (ст. 4)).

Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини, «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995 р., Series A, №307, р. 55, § 86).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

Стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

У цій справі, відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, інтереси для добробуту дітей позивача та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

Так, у суду немає сумніву, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» є безальтернативний обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.

Крім цього, суд зазначає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини.

Відтак, аналіз обставин прийняття оскаржуваного рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права.

Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №300/564/19 та від 28.11.2019 по справі №826/3689/16.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить висновку, що Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області не доведено правомірність рішення від 30.11.2022 року № 7, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання протиправним та скасування даного рішення.

Згідно частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, у відповідності до ст. 139 КАС України необхідно стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 992,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_2 (місце проживання на території України: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Грибоєдова, буд. 12 А, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Департамент захисту національної державності Служби безпеки України (м. Київ, вул. Володимирська, буд. 33) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області № 7 від 30 листопада 2022 року «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну».

3. Стягнути на користь ОСОБА_2 (місце проживання на території України: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (місце проживання на території України: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. М.Врабеля, буд. 1, РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяН.Д. Маєцька