Справа № 140/3188/24
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2024-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року ЛуцькСправа № 140/3188/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС У Волинській області, відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2024 № Ф-1535-0320.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на протиправність вимоги від 13.02.2024 № Ф-1535-0320, сформованої ГУ ДПС у Волинській області. Зазначає, що 18.07.2003 ОСОБА_1 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем. Постановою Господарського суду Волинської області від 11.10.2007 припинено підприємницьку діяльність ОСОБА_1 Позивач жодної підприємницької діяльності після її припинення не здійснював. Відтак, з 11.10.2007 не має статусу фізичної особи-підприємця, відповідно податковий орган не мав підстав для нарахування заборгованості зі сплати ЄСВ. Просить позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 відкрито провадження у даній справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.28).

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечив та зазначив, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 18.07.2003 позивач був зареєстрований фізичною особою-підприємцем. На даний час є запис в ЄДР про припинення підприємницької діяльності 11.04.2019 за власним рішенням.

Згідно даних ІКС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника податку у ОСОБА_1 станом на 11.03.2024 обліковується заборгованість в сумі 21030,90 грн, яка виникла внаслідок автоматичних нарахувань, а саме: 09.02.2018 за 2017 рік в сумі 8448,00 грн; 19.04.2018 за 1 квартал 2015 року в сумі 2457,18 грн; 19.07.2018 за 2 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн; 19.10.2018 за 3 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн; 21.01.2019 за 4 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн та 19.04.2019 за 1 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн.

Враховуючи, що в періоді, за який позивачу виставлено вимогу, позивач мав статус фізичної особи-підприємця, він повинен був нараховувати та сплачувати єдиний внесок в мінімальному розмірі.

З врахуванням наведеного просив у задоволенні позову відмовити повністю (а.с. 32-36).

Перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

Із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності 18.07.2003 (а.с. 20).

Постановою Господарського суду Волинської області від 11.10.2007 у справі № 02/79-70.1А за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до підприємця ОСОБА_1 про припинення підприємницької діяльності, позов задоволено, припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_1 ) (а.с. 21). Вказана постанова набрала законної сили 12.11.2007, що підтверджується листом Господарського суду Волинської області від 11.03.2024 № 01-12/02/79-70.14/294/24 (а.с. 18).

Як слідує з матеріалів справи, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 11.04.2019, номер запису 3000117; підстава власне рішення (а.с.20).

13.02.2024 ГУ ДПС у Волинській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1535-0320 з єдиного внеску у сумі 21030,90 грн, згідно з якою на підставі ст.25 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №2464-VI) та даних інформаційної системи податкових органів платника зобов`язано сплатити недоїмку з єдиного внеску в розмірі 21030,90 грн.

Позивач не погоджуючись з оскаржуваною вимогою, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації фізичних осіб-підприємців врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» №755-ІV від 15.05.2003 (далі Закон №755-ІV).

Згідно з частиною 9 статті 4 Закону №755-ІV фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464).

Відповідно до статті 1 Закону №2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з абзацом 3 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань).

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з частиною 4 статті 6 Закону №2464 у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону №2464 визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

Згідно з частиною 8 статті 9 Закону №2464 платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до частини 12 статті 9 Закону №2464 єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Статтею 7 Закону №2464 визначено базу нарахування єдиного внеску.

Так, згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з частиною 4 статті 25 Закону №2464 податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Суд звертає увагу, що постановою Господарського суду Волинської області від 11.10.2007 у справі № 02/79-70.1А припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_1 ) (а.с. 21).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 25 Закону №755-ІV державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, що не пов`язано з банкрутством юридичної особи.

Таким чином, рішення суду про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця є підставою для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Згідно зі статтею 49 Закону № 755-IV (в редакції, чинній на час прийняття постанови Господарським судом Волинської області 11.10.2007) суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи - підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи - підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Дата надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця вноситься державним реєстратором до журналу обліку реєстраційних дій.

Державний реєстратор зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем внести до Єдиного державного реєстру запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця та в той же день повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування та фізичну особу - підприємця, щодо якої було постановлено судове рішення, про внесення такого запису.

Як вбачається з листа Господарського суду Волинської області від 11.03.2024 № 01-12/02/79-70.14/294/24 постанова суду від 11.10.2007 у справі № 02/79-70.1А набрала законної сили 12.11.2007 (а.с. 18).

Також постановою Господарського суду Волинської області від 11.10.2007 у справі № 02/79-70.1А було зобов`язано державного реєстратора вчинити дії по припиненню державної реєстрації підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_1 ), передбачені статтею 49 Закону № 755-IV (а.с. 21).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , після набрання постановою суду від 11.10.2007 у справі № 02/79-70.1А законної сили 12.11.2007, не внесений.

Запис про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань лише 11.04.2019 на підставі власного рішення.

Таким чином, за 2017 року 1 квартал 2019 року ОСОБА_2 був нарахований єдиний внесок, який не був сплачений позивачем на підставі чого і винесено оскаржувану вимогу.

Як було встановлено вище, податкову органу з 2007 року було відомо про припинення судом підприємницької діяльності ОСОБА_1 постановою суду за позовом податкового органу Луцької ОДПІ, та відповідно було відомо про відсутність підстав для нарахування йому заборгованості з єдиного внеску.

Суд звертає увагу на те, що не своєчасне внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не може мати наслідком позбавлення позивача права на мирне володіння його майном, крім того, з огляду на те, що таке зволікання з внесенням запису в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення його підприємницької діяльності відбулось за відсутності будь-якої вини (чи не вчинення передбачених законом обов`язкових дій) з боку позивача.

Отже, наявність постанови Господарського суду Волинської області від 11.10.2007 у справі № 02/79-70.1А, яка набрала законної сили 12.11.2007, про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_3 вказує на відсутність у позивача статусу ФОП в розумінні Закону № 755-IV і, як наслідок, належність позивача до платників єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI.

Таким чином, з набранням законної сили постановою Господарського суду Волинської області від 11.10.2007 у справі № 02/79-70.1А, якою припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , позивач мав законні очікування на його виконання, а тому, мав законне право вважати, що не має статусу фізичної особи-підприємця і не повинен сплачувати єдиний внесок протягом 2017 року - першого кварталу 2019 років, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2024 №Ф-1535-0320 скасуванню.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх та допустимих доказів в підтвердження обґрунтованості та правомірності винесеної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.02.2024 № Ф-1535-0320, а тому позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

У позовній заяві позивач просить судові витрати по справі покласти на відповідача.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідач судовий збір в сумі 1211,20 грн, сплачений згідно із квитанцією № АЕТМ-7Р01-МВ0Р-7464 від 22.03.2024 (а.с. 5).

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вказаних правових норм, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому такі послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано суду договір № 05/03/24-1 про надання професійної правничої допомоги адвокатом від 05.03.2024, укладений з адвокатом Пілецька Р.Р., додаток № 1 до договору, рахунок № 1 від 21.03.2024, акт прийому-передачі наданих послуг від 21.03.2024, розрахункова квитанція (а.с.22-26).

Так згідно з актом прийому-передачі наданих послуг від 21.03.2024 розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу становить 10000,00 грн за такі надані адвокатом Пілецькою Р.Р. послуги: зустріч з клієнтом для надання консультацій, вивчення наданих документів (1 год) 1000 грн; підготовка та надіслання адвокатських запитів та отримання необхідних документів (1 год) 1000 грн; правовий аналіз законів та можливість їх застосування до клієнта (1 год) 1000 грн; робота з електронними реєстрами щодо стану розрахунків з бюджетом та аналіз судової практики (2 год) 2000 грн; підготовка та подання позовної заяви (5 год) 5000 грн. Розрахункова квитанція підтверджує оплату послуг.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

Відповідно до положень статей 134, 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись зазначеними вище критеріями, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

На думку суду, заявлена сума витрат на правову допомогу є завищеною, а тому, враховуючи предмет спору, незначну складність справи, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. Решту витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

При цьому, суд зазначає, що зустріч з клієнтом для надання консультацій, вивчення наданих документів, підготовка та надіслання адвокатських запитів та отримання необхідних документів, правовий аналіз законів та можливість їх застосування до клієнта, робота з електронними реєстрами щодо стану розрахунків з бюджетом та аналіз судової практики включається до витрат пов`язаних зі складанням адміністративного позову, охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви і подання її до суду, а тому дані витрати повинен понести позивач.

Керуючись статтями 243-246, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Волинській області від 13.02.2024 № Ф-1535-0320.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) та витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська обл., м. Луцьк, Київський м-н, 4, ).

Суддя Р.С. Денисюк