Справа № 500/1133/24
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1133/24

14 червня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Дерех Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі, відповідач), в якому просить визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 про відмову у рапорті ОСОБА_1 від 13.01.2024 про звільнення його з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, а саме: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 13.01.2024 про звільнення його з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, а саме: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем за мобілізацією, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач 13.01.2024 звернувся до свого безпосереднього командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення його з військової служби через сімейні обставини на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ через необхідність постійного догляду за хворою особою ОСОБА_2 . Рапорт зареєстровано відповідачем 20.01.2024. При цьому, просить врахувати, що ОСОБА_2 в нотаріально посвідченій заяві вказала, що у неї відсутні інші особи, які можуть здійснювати цей догляд за нею.

До рапорту були додані нотаріально засвідчені копії документів: заява від ОСОБА_2 , виписка із постанови ЛКК від 21.07.2023 №1982, Висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі №1394 від 19.05.2023, Витяг про зареєстрованих у житловому приміщені/ будинку осіб №413 від 08.08.2023, Рішення про призначення та реєстрацію ОСОБА_1 помічником дієздатної фізичної особи, яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати свої обов`язки, Посвідчення помічника дієздатної фізичної особи №2. Позивач зазначає, що ОСОБА_2 , є особою похилого віку та потребує постійного стороннього догляду, з осіб, які можуть надавати їй постійний догляд, є лише її онук ОСОБА_1 . Позивач отримав відповідь на свій рапорт, відповідно до якої «відсутні належні докази на підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за громадянкою ОСОБА_2 ». Позивач вважає, що має право на звільнення зі служби за наведеною підставою та надав достатні документи відповідачу для підтвердження необхідності догляду за хворою особою, та звернувся до суду з цим позовом про визнання бездіяльності командування військової частини щодо його не звільнення протиправною та зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення з військової служби на підставі абзацу четвертого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.

Ухвалою суду від 04.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Даною ухвалою відповідачам встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Вказав, що рапорт про звільнення з військової служби молодшого сержанта ОСОБА_1 подано не по команді, а адресатами вказаного рапорту зазначено: командир військової частини НОМЕР_1 , Генеральний штаб Збройних Сил України, Міністерство оборони України, Оперативне командування ІНФОРМАЦІЯ_1 . Просить врахувати, що відповідно до Наказу МОЗУ Про затвердження Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності від 09.04.2008 №189 при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я утворюються ЛКК. До повноважень ЛКК віднесено: видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи; здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання). ЛКК має право видавати наступні документи: форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці та висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет І типу (інсулінозалежний),- до досягнення дитиною 16-річного віку. Отже, вважає, що відповідних повноважень ЛКК на підтвердження факту необхідності здійснення постійного стороннього догляду шляхом видачі відповідного медичного висновку відносно осіб, в цьому Наказі відсутня. З цього приводу вважає, що висновок про потребу у догляді невиліковно хворих осіб, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися видається лікарською комісією, а не ЛКК. До того, зауважив, що у поданому рапорті не представлене належне документальне підтвердження відсутності інших осіб, що можуть здійснювати сторонній догляд за особою, яка такого потребує.

Суд, перевіривши доводи учасників, викладені у заявах по суті справи, письмовими доказами, встановив такі обставини.

Позивач звернувся з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 , Генерального штабу Збройних Сил України, Міністерства оборони України, Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " щодо звільнення за сімейними обставинами на підставі ч.4 п.2 пп. "г" ст. 26 Закону України "Про військову службу та військовий обов`язок".

Однак, листом №522/а від 28.01.2024 позивачу відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення зі служби, оскільки ним не надано належних доказів на підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за гр. ОСОБА_2 . Крім цього, позивач подав рапорт " не по команді", чим порушив абз.3 пункту 242, пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який діє до сьогодні.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543-XII) визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі Закон №2232-XII). Також, Закон №2232-XII визначає загальні засади проходження військової служби в Україні.

Згідно із частинами 3, 4, статті 2 Закону №2232-XII громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, передбачені частиною 4 статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (чинним на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

Згідно з частиною 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення№1153/2008) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з пунктом 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (пункт 241 Положення №1153/2008).

Підпунктом 2 пункту 225 Положення передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації) на підставах, передбачених частиною 3, пунктом 2 частини 4, пунктом 3 частини 5 та пунктом 3 частини 6 статті 26 Закону №2232-XII: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 (далі Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Абзацом 2 пункту 14.10 Інструкції №170 передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби.

Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі Статут ЗСУ) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту ЗСУ передбачено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

У цій справі позивач звернувся, серед інших, до відповідача із рапортом, в якому просив прийняти рішення про його дострокове звільнення у зв`язку з сімейними обставинами на підставі п.п. "г" п.2 ч.4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за хворою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що, як зазначає позивач підтверджується відповідним висновком ЛКК та рішенням про визнання позивача помічником дієздатної фізичної особи, яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати свої обов`язки.

Однак, відповідач відмовив позивачу, покликаючись на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за громадянкою ОСОБА_2 .

Зокрема, як вказує позивач, ОСОБА_3 , є особою похилого віку та потребує постійного стороннього догляду, з осіб, які можуть надавати їй постійний догляд, є лише її онук ОСОБА_4 .

Суд погоджується з доводами відповідача стосовно того, що разом з поданим рапортом не представлене належне документальне підтвердження відсутності інших осіб, що можуть здійснювати сторонній догляд за особою, яка такого потребує.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 14.05.1998, у ньому зазначено батька ОСОБА_5 та мати ОСОБА_6 ; громадянка ОСОБА_6 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 30.06.1970 є дочкою ОСОБА_2 .

Так, обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків та порядок його виконання врегульовано Главою 17 Сімейного кодексу України (далі СК України).

Статтею 202 СК України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю (стаття 203 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 264 СК України внуки, правнуки зобов`язані піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда.

Обов`язок внуків, правнуків утримувати бабу, діда, прабабу, прадіда встановлено статтею 266 СК України. Так, повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.

Тобто, обов`язок утримання своїх діда та баби виникає у повнолітніх внуків, якщо у них (діда або баби) немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, можуть надавати матеріальну допомогу.

Разом з тим, в позовній заяві відсутні будь - які відомості щодо ОСОБА_6 , дочки ОСОБА_2 (бабусі позивача), які б підтверджували неможливість здійснення нею догляду за матір`ю ОСОБА_2 ..

В той же час, відсутні відомості і про інших членів сім`ї ОСОБА_2 : чоловіка, синів, дочок, онучок та онуків, які б могли здійснювати догляд за ОСОБА_2 .

При цьому, суд враховує, що з 24.05.2022 позивач проходить військову службу по мобілізації (Наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині від 24.05.2022 №124) у Військовій частині НОМЕР_1 , однак з рапортом про звільнення з військової служби звернувся лише у 2024 році, не зазначивши при цьому, хто за час відсутності позивача здійснює догляд за ОСОБА_2 .

Суд вважає, що Витяг №413 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб вказує на кількість зареєстрованих осіб, однак, жодним чином не підтверджує відсутності інших осіб, які б могли здійснювати догляд за ОСОБА_2 чи проживати за вказаною адресою без реєстрації місця проживання.

З приводу доводів позивача стосовно того, що згідно її нотаріально посвідченої заяви, ОСОБА_2 не має інших працездатних осіб, які можуть її утримувати та здійснювати постійний щоденний догляд за нею, окрім ОСОБА_1 , суд зазначає, що відповідно до пункту п.6.2 п.6 Глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012, нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою.

Тому, на думку суду, вказана заява не є належним доказом про відсутність інших членів сім`ї ОСОБА_2 : чоловіка, синів, дочок, онучок та онуків, які б могли здійснювати догляд за ОСОБА_2 .

Поряд з цим, у відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що висновок про потребу у догляді невиліковно хворих осіб, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися, видається лікарською комісією, а не ЛКК. Проте, вирішуючи даний спір по суті, суд не приймає такі доводи, так як відповідачем у листі від 28.01.2024 при розгляді рапорту ОСОБА_1 такі обставини не зазначено.

Також, суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо неналежного порядку подання позивачем такого рапорту " по команді", оскільки рапорт позивача розглянутий по суті викладених ним обставин у рапорті .

Отже, у сукупності наведених обставин, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за громадянкою ОСОБА_2 .

Суд звертає увагу позивача, що позивач не позбавлений права повторного звернення із відповідним рапортом на звільнення з військової служби, подавши докази, які підтверджують відсутність інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за громадянкою ОСОБА_2 .

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспаніївід09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Нормами статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено та підписано 14 червня 2024 року.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Реквізити учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 );

відповідач - Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ).

Головуюча суддя Дерех Н.В.