Справа № 520/14924/23
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2024-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

14 червня 2024 року справа № 520/14924/23
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Григоров Д.В., розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Харківській області про скасування наказу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила :

визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області генерал-майора Куця О.І. №167 від 11.04.2023р. про притягнення полковника ОСОБА_1 , що перебуває в розпорядженні начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області, до матеріальної відповідальності у розмірі 47 790 (сорок сім тисяч сімсот дев`яносто) грн. за втрату наступного артилерійського озброєння: АКС-74, 2926568 (1984), категорія 1; АКС-74, 3604651 (1985), категорія 1; 9 мм пістолет ПМ, БА 4724 М, категорія 1; 9мм пістолет ПМ, БШ 7976 (1963), категорія 1; 9 мм пістолет ПМ, ЛИ 1744 М, категорія 1;

стягнути з Управління Служби безпеки України в Харківській області за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 26073,60 грн., у тому числі судовий збір у сумі 1073,60 грн., та витрати на правову допомогу у сумі 25000,00 грн.

Ухвалою суду від 03.06.2024р. позовну заяву було залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме: запропоновано надати до суду заяву про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку, з наданням належних доказів цього.

11.06.2024р. до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Терпелюка Є.В. про поновлення процесуального строку, в якій заявник просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 в даній справі та поновити вказаний строк.

Обґрунтовуючи наведене, заявник вказував, що з витягом з оскаржуваного наказу із наданням копії такого витягу позивачка ознайомлена під підпис 20.04.2023р., однак, як вказує адвокат, оскільки оскаржуваний наказ не містить мотивувальної частини, підстав і умов притягнення позивачки до матеріальної відповідальності, ОСОБА_1 було не відомо про обставини та правові підстави прийняття відносно неї оскаржуваного наказу, з наказу не було достатніх підстав усвідомити характер та обсяг порушених прав позивачки.

Заявник вказує, що зазначені обставини та підстави притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності залишалися для неї невідомими і незрозумілими до тих пір, поки вона не вивчила 15.05.2023р. матеріали службового розслідування, отримані згідно її рапортів, які надавались до керівництва УСБУ в Харківській області 20.04.2023р. та 03.052023р.

До цього часу позивачка не мала можливості надати до суду обгрунтування порушення оскаржуваним наказом її прав, свобод та інтересів, як того вимагає пункт 9 частини 5 ст. 160 КАС України.

Крім того, заявник стверджував, що відповідач - Управління Служби безпеки України в Харківській області у період з 20.04.2023р. по 15.05.2023р. чинив позивачці перешкоди для отримання відомостей про притягнення її до відповідальності.

Які саме перешкоди чинив відповідач заявник не зазначив, а їх наявність обгрунтовував лише тим, що позивачка двічі зверталася до керівництва УСБУ в Харківській області з приводу надання матеріалів службового розслідування, оскільки не розуміла обсяг порушених прав.

Інші доводи заяви, поданої адвокатом на виконання ухвали суду від 03.06.2024р. зведено до того, що у період з 19 лютого 2023 року по 20 квітня 2023 року ОСОБА_1 хворіла на коронавірусну хворобу, проходила лікування у військово-медичній службі військово-медичного управління Служби безпеки України в управлінні Служби безпеки України в Харківській області (код ВП 20000580). В подальшому позивачка декілька місяців страждала на "постковідний синдром" та була вимушена виконувати карантинні обмеження, встановлені Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби.

Крім того, позивачка самостійно виховує дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка також мала важкий психологічний стан, спричинений постійними обстрілами міста Харкова збройними силами російської федерації, дитина проживає разом з позивачкою, навчається у 2 класі у спеціалізованій школі № 106 за адресою: АДРЕСА_1 .

Також заявником зазначено, що позивачка майже 25 років проходила військову службу у Службі безпеки України, має звання полковника, за результатами несення служби нагороджена орденом Богдана Хмельницького ІІІ ступеня.

Дослідивши вказану заяву, суд зазначає, що наведені у ній доводи не можуть бути взяти до уваги як поважні підстави для поновлення строку звернення до суду з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною 5 статті 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При визначенні поважності причин пропуску строку звернення до суду слід виходити з правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 31.05.2023р. у справі № 160/9356/22, згідно якої поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі сплином установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Також Верховний Суд зазначив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Слушно зазначити, що право на звернення до суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення Голдер проти Великої Британії від 21.02.1975 р., Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

Виходячи з принципу змагальності у адміністративному судочинстві, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Кодексом, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

В справі Стаббігс та інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії Європейським судом з прав людини зроблено висновок, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Також за практикою ЄСПЛ, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230).

Позивачкою вказано, що з оскаржуваним наказом вона ознайомлена під підпис 20.04.2023р., відтак строк звернення до суду з позовними вимогами про його скасування сплив 20.05.2023р., проте до суду ОСОБА_1 звернулася 15.06.2023р. (позовну заяву зареєстровано судом 16.06.2023р.).

Доводи про нерозуміння позивачкою підстав її притягнення до відповідальності суд вважає непереконливими.

При цьому слід взяти до уваги, що за матеріалами позовної заяви висновок службового розслідування було складено 03.03.2023р., а до цього ОСОБА_1 рапортом від 28.02.2023р. надавала пояснення з приводу подій, які стали підставою для її притягнення до матеріальної відповідальності, тобто очевидно вона повинна була розуміти в зв`язку з чим проводиться службове розслідування та яке порушення їй інкримінується.

Та обставина, що позивачка зверталася до керівництва УСБУ в Харківській області з питання ознайомлення з висновками службового розслідування вказаних висновків не спростовує, оскільки таке звернення 20.04.2023р. та 03.05.2023р. не вказує на момент коли ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права, а лише свідчить про час, коли позивачка почала вчиняти дії щодо реалізації свого права на ознайомлення з документами та матеріалами і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, оскільки такі дії позивачка почала вчиняти із запізненням, не виявляючи тривалий час належної зацікавленості до захисту своїх прав.

Доводи заявника не свідчать про те, що ОСОБА_1 не усвідомлювала характер та обсяг свого порушеного права, а також не свідчать і про те, що строк звернення до суду слід обраховувати з моменту надання чергової відповіді або чергового ознайомлення з відповідними матеріалами та документами.

Об`єктивних істотних обставин, які б перешкоджали вчасному зверненню позивачки до суду, з урахуванням її обізнаності про порушення прав, не зазначено.

У подібній справі № 520/11247/22 за позовом особи про скасування наказу у відносинах публічної служби судами в аспекті дотримання строку звернення до суду досліджувалися доводи позивача про нерозуміння підстав та мотивів наказу щодо звільнення з публічної служби, які, як стверджував позивач, стали йому зрозумілими лише після отримання на адвокатський запит матеріалів службового розслідування, що мало місце пізніше за часом. Саме з датою отримання матеріалів службового розслідування за адвокатським запитом позивач пов`язував момент своєї обізнаності про порушення свого права та можливість формування відповідної правової позиції і складення адміністративного позову, а відтак і звернення до суду.

Верховний Суд у постанові від 25.04.2024р. у справі № 520/11247/22 погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду з урахуванням наведених позивачем підстав про нерозуміння мотивів наказу, ухваленого у відносинах публічної служби.

При цьому Верховний Суд вказав, що частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Що стосується інших підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду в цій справі, а саме: захворювання ОСОБА_1 на ковід, "постковідний" синдром, наявність у позивачки дитини, яка зазнавала душевних страждань через ведення бойових дій на території міста Харкова, карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), наявність у позивачки певного стажу служби, звання полковника та ордену, суд зазначає наступне.

Як вказувалося вище, причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Заявником не зазначено яким чином перелічені вище обставини вплинули на можливість вчасного звернення позивачки до суду.

Що стосується захворювання позивачки та її "постковідного" синдрому, слід зазначити, що захворювання та перебування позивачки на лікарняному за доводами заявника мало місце у період з 19.02.2023р. по 20.04.2023р., тобто вказана обставина не відповідає ознаці того, що ця причина виникла протягом строку, який пропущено. При цьому суд звертає увагу, що перебіг строку звернення до суду слід обраховувати саме з 20.04.2023р.

Так само, належним чином не обгрунтовано неможливість вчасного звернення до суду в зв`язку із уведенням в Україні карантину.

Суд зазначає, що такий карантин уведено, зокрема, згідно постанови КМУ від 09.12.2020р. № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". 17 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 18 червня 2020 року №731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», (далі - Закон №731-IX), яким внесено зміни до Господарського процесуального кодексу, Цивільного процесуального кодексу та Кодексу адміністративного судочинства України.

Пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України викладено в такій редакції: "3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення".

Суд звертає увагу, що заявник має право на продовження встановленого строку за умови подання відповідної заяви та у разі надання доказів неможливості вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк через впровадження карантину.

Проте, звертаючись до суду, позивачка не надала доказів неможливості подати позовну заяву у визначений КАС України строк через запровадження карантину та не вказала як саме карантинні заходи вплинули на неможливість дотримання встановлених строків.

Надана адвокатом до суду копія експрес-тесту на виявлення у ОСОБА_1 антигену до коронавірусу SARS-CoV-2, складена ТОВ "Центр мікробіології та імунореабілітації" 16.02.2023р., де зазначено "антиген до вірусу SARS-CoV-2 - позитивний" не є належним доказом "постковідного синдрому" та захворювання позивачки у період перебігу строку звернення до суду.

Суд враховує, що у постанові Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20 сформульовано правовий висновок, за яким на етапі відкриття провадження у справі у суду відсутні повноваження витребовувати будь-які докази. Суд вивчає лише ті докази, що надійшли разом з позовною заявою.

Отже, за сформульованим Верховним Судом правовим висновком саме позивач повинен довести дотримання строку звернення до суду, приєднавши до матеріалів позову докази або дотримання строку на звернення до суду або пропуску строку на звернення до суду з поважних причин.

Стосовно посилань адвоката на те, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод, суд роз`яснює, що визначаючи суть поняття "відмова у правосудді" слід встановити його правову природу.

Так, відповідно до ст., ст. 169, 170 КАС України слід розрізняти відмову у відкритті провадження та повернення позовної заяви. Зокрема, повернення позовної заяви, про що йдеться в даній ухвалі, не перешкоджає повторному зверненню до суду та, відповідно, ініціюванню судового провадження зацікавленою особою з метою поновлення її порушеного права, на відміну від відмови у відкритті провадження у справі, що перешкоджає повторному зверненню до суду як аспекту права доступу до суду.

Згідно ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 122, 123, 169, 248, 256 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску строку звернення до суду в даній справі.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Харківській області про скасування наказу повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє його права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Суддя Д.В. Григоров