Справа № 380/28057/23
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2024-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року Справа № 380/28057/23 пров. № А/857/6504/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Кузьмича С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року (суддя Кедик М.В., м.Львів, повний текст складено 13 лютого 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі Адміністрація, ДПСУ відповідно) в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Адміністрації щодо ненарахування та невиплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 26.06.2021 по 25.12.2021 (включно);

стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 26.06.2021 по 25.12.2021 (включно) у розмірі 258399,66 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Адміністрації щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Стягнути із Адміністрації на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період 26.06.2021 по 25.12.2021 у сумі 131008,63 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі з посиланням на норми матеріального права вказує, що при розрахунку середнього заробітку позивача судом першої інстанції взято до уваги не всі складові суми отримані ним на момент звільнення, що призвело до стягнення на користь позивача середнього заробітку, який не є пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100%, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку, а отже не відповідає вимогам статті 117 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП).

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на судове рішення, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 131008,63 грн (50,7 % від 258 399,66 грн) як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Такі висновки суду першої інстанції, є дещо помилковими, з таких міркувань.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що згідно з витягом з наказу Голови ДПСУ від 25.06.2021 № 587-ОС про особовий склад виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення полковника ОСОБА_1 (С-432069), який перебуває у розпорядженні Голови ДПСУ (остання займана штатна посада - начальник управління будівництва Департаменту матеріального та технічного забезпечення Адміністрації), звільненого з військової служби в запас наказом Голови ДПСУ від 02.06.2021 № 494-ОС за підпунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову служб» (далі Закон № 2232-ХІІ), з 25.06.2021.

Станом на момент звільнення із позивачем не проведено розрахунків щодо виплати індексації грошового забезпечення.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 7 грудня 2022 року у справі № 640/18054/22, яке набрало законної сили 02.10.2023 (далі Рішення суду), відповідач 11.11.2023 здійснив виплату індексації грошового забезпечення в розмірі 43855,22 грн, що підтверджується банківською випискою.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті першої Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті КЗпП). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

За приписами частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Положеннями статті 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у цих статтях норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду в 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині перші статті 117 КЗпП). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

У цій справі позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права індексацію грошового забезпечення за період з 26.06.2021 по 25.12.2021, що встановлено Рішенням суду, просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому Адміністрацією проведено фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати індексації грошового забезпечення за спірний період поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.

Оскільки не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд приходить висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 26.06.2021 по 25.12.2021.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

За приписами абзацу 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначається «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», що затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення; в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Так, відповідно до пункту 242 Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Водночас, необхідно звернути увагу на те, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП, а саме встановлено обмеження, згідно з яким виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш як за шість місяців.

З огляду на дату проведення остаточного розрахунку з позивачем (11.11.2023) суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП в редакції Закону № 2352-ІХ.

Тому, із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку терміном 183 календарних дні з 26.06.2021 (наступний день після звільнення з військової служби) по 25.12.2021.

Відповідно особистої картки на грошове забезпечення за 2021 рік грошове забезпечення позивача становило у квітні 2021 року - 43066,61 грн та у травні 2021 року - 43066,61 грн. Всього 86133,22 грн.

Кількість календарних днів за квітень 2021 року травень 2021 року становить 61 день. Тому середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 1412,02 грн (86133,22 грн / 61 день).

Отже, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 258399,66 грн (1412,02 грн х 183 календарних днів).

Вказана сума розрахована позивачем у позові.

Однак, як вказує апелянт в апеляційній скарзі, при розрахунку суми середнього грошового забезпечення, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідно до інформаційної довідки від 26.12.2023 №131, яка була долучена відповідачем на виконання вимог суду, загальна сума нарахованого та виплаченого грошового забезпечення ОСОБА_1 при звільненні складала 946566,22 грн, а не так як зазначено судом першої інстанції 42651,20 грн, оскільки це лише сума грошового забезпечення позивача за останній неповний місяць служби, а саме з 01.06.2021 по 25.06.2021.

Згідно інформаційної довідки загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат повинен був складати 990421,44 грн 100%, з яких виплачені на час звільнення зі служби 946566 грн 95,6%, індексація грошового забезпечення, яка виплачена на виконання Рішення суду складає 43855,22 грн 4,4 %.

Таким чином, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні буде становити 11370 грн (4,4 % від 258399,66 грн).

Такий розрахунок відповідає правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з доводами скаржника, що судом першої інстанції при розрахунку середнього заробітку позивача взято до уваги не всі складові суми грошового забезпечення, отримані останнім на момент звільнення, що призвело до стягнення на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який не є пропорційним розміру невиплачених сум, зокрема індексації грошового забезпечення у розмірі 43855,22 грн, що виплачені за Рішенням суду порівняно із сумою середнього заробітку яка підлягала виплаті з урахуванням днів затримки 258399,66 грн.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції допустив помилки при розрахунку спірної суми середнього заробітку.

Відповідно до частини четвертої статті 317 КАС зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене, враховуючи вимоги вищенаведених правових норм та встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зміни оскаржуваного рішення суду в його резолютивній частині.

Керуючись статтями 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року змінити, виклавши абзац третій, п`ятий резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Стягнути із Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період 26.06.2021 по 25.12.2021 у сумі 11370 (одинадцять тисяч триста сімдесят) гривень.».

…

«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Адміністрації Державної прикордонної служби України в користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 91 (дев`яносто однієї) гривні.».

В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
С. М. Кузьмич