Справа № 300/6383/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/6383/23 пров. № А/857/2233/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року у справі № 300/6383/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Микитюк Р.В. в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області 05.01.2024 року в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач), звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України (ліквідаційна комісія) (далі також відповідач, Департамент), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020-2022 роки у кількості 60 діб, додаткової відпустки за вислугу років у кількості 45 діб та додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 28 діб;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020-2022 роки у кількості 60 діб, додаткової відпустки за вислугу років у кількості 45 діб та додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 28 діб.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що відповідач протиправно відмовив у виплаті компенсації щорічної чергової та додаткової основної оплачуваної відпустки.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що наказом Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України від 09.05.2023 № 118о/с звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 (через хворобу) частини 1 статті 77 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII), підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника управління начальника 1-го відділу (оперативних розробок та оперативної роботи) управління боротьби з наркозалежністю в Івано-Франківській області, з 15.05.2023, установивши щомісячну премію за травень 2023 року в розмірі 158,426 відсотка, з виплатою компенсації за 10 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2023 році та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік.

Відповідно до довідки від 20.06.2023. виданої членом ліквідаційної комісії Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України. у позивача за час проходження служби в Департаменті боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України з 14.08.2020 до 15.05.2023 залишок невикористаних частин щорічних відпусток становить: за 2020 рік 15 діб додаткової відпустки за вислугу років; за 2021 рік 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової відпустки за вислугу років; за 2022 рік 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової відпустки за вислугу років та 14 діб додаткової відпустки, як учаснику бойових дій; за 2023 рік 14 діб додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

У зв`язку із викладеним, позивач звернувся із заявою до відповідача про виплату компенсації щорічної чергової та додаткової основної оплачуваної відпустки.

Листом за підписом голови ліквідаційної комісії Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України від 28.08.2023 № 396Ли/40/01-2023 відмовлено у виплаті грошової компенсації за невикористані позивачем дні додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік, щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток за 2021 та 2022 роки, та невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2022 та 2023 роки.

Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Питання виплати компенсації за невикористані відпустки при звільненні за роки, що передували року звільнення поліцейського, неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду, зокрема у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19.

Вказані висновки в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

У справі № 160/10875/19 Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду відступив від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах № 818/1276/17, № 820/5122/17, № 808/2122/18, № 825/1038/16, на які посилається скаржник у апеляційній скарзі, і зазначив таке.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону України «Про Національну поліцію». Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, Суд звернув увагу, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06 квітня 2016 року, питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, Верховний Суд вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Так, відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» і частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Таким чином, Верховний Суд у справі № 160/10875/19 дійшов висновку, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Такі ж висновки підтримані Верховним Судом у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 листопада 2022 року при розгляді справи № 640/85/20 та від 20 липня 2023 року при розгляді справи № 200/18480/21.

Як видно з листа Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України від 14.07.2023 року, під час служби в поліції з 14.08.2020 до 15.05.2023 залишок невикористаних частин щорічних відпусток позивача становить: за 2020 рік 15 діб додаткової відпустки за вислугу років; за 2021 рік 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової відпустки за вислугу років; за 2022 рік 30 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової відпустки за вислугу років та 14 діб додаткової відпустки, як учаснику бойових дій; за 2023 рік 14 діб додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», як учасник бойових дій, а тому набув право на отримання грошової компенсації за такі відпустки у зв`язку із звільненням зі служби.

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України від 06.04.2016 за № 260, передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарному році.

В наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19 січня 2021 року в справі № 160/10875/19.

Враховуючи наведене, колегія суддів вказує на безпідставність доводів відповідача про те, що компенсація за невикористані додаткові відпустки обмежується тільки роком звільнення поліцейського та не поширюється на роки, що передували звільненню.

Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки.

За таких обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а тому відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпусток за 2020, 2021, 2022 роки.

Покликання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду у справі № 620/3663/19 (постанова від 25 травня 2023 року) про те, що після внесених Законом від 15.03.2022 № 2123-IX у статтю 60 Закону № 580-VIII змін не можуть бути застосовані до спірних правовідносин норми трудового законодавства, апеляційний суд вважає хибними.

Так, у пункті 55 зазначеної постанови Верховного Суду, на яку покликається суд першої інстанції, зазначено, що оскільки після 01 травня 2022 року законодавчо врегульовані спірні питання щодо переміщення поліцейських по службі, то відсутні обґрунтовані підстави й доцільність відступати від висновку щодо застосування відповідних норм Закону №580-VIII у попередній редакції, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, та формулювати інший висновок щодо застосування цих норм, які після вказаної дати не підлягатимуть застосуванню в судовій практиці до правовідносин, аналогічних тим, які виникли в цій справі.

Тобто даний висновок Верховного Суду сформульований виключно для обставин тієї справи, що розглядалася (№ 620/3663/19) та аналогічних їй обставин.

У зазначеній справі спір стосувався законності переміщення поліцейського по службі, про що чітко зазначено у процитованому пункті рішення Верховного Суду.

В той же час, суд першої інстанції некоректно процитував даний пункт постанови Верховного Суду і дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, що розглядається, застосувавши до неї нерелевантні висновки Верховного Суду.

Також помилковими є застосовані при ухваленні рішення судом першої інстанції правові висновки Верховного Суду у справах №№ 820/5122/17 та 808/2122/18, оскільки у зазначеному вище рішенні у справі № 160/10875/19 Верховний Суд відступив від висновків, сформованих у судових рішеннях у цих справах.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції у справі, що розглядається, не повно встановив обставини справи, не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс в судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами першою та другою статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС України).

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою цієї ж статті встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями статті 30 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Апеляційним судом встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 5000 грн позивачем додано Договір про надання правничої допомоги від 03.07.2023 та квитанцію від 03.06.2023 № 03/06/23.

Щодо підтвердження заявлених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції на суму 4000 грн позивачем надано квитанцію від 10.01.2024 № 03/06/23(2) та Акт про надання послуг правової допомоги від 10.01.2024, з якого не можливо встановити які саме послуги надано адвокатом клієнту у зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді.

Аналіз цих документів не дозволяє чітко та однозначно визначити обсяг наданої правової допомоги, а також їхню вартість, оскільки частина 4 статті 134 КАС України чітко передбачає, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно детальний опис робіт (наданих послуг) щодо понесення витрат на правничу допомогу адвокатом до суду першої інстанції не надано, а Акт надання послуг правової допомоги від 10.01.2024 року містить опис таких робіт, які полягають у «складанні позовної заяви на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду», що, як зазначено вище, не дозволяє апеляційному суду зрозуміти які саме послуги надавалися позивачу адвокатом та який обсяг цих послуг.

Отже, надані суду матеріали не доводять факт надання позивачу правової допомоги адвокатом Соником Василем Васильовичем в судах першої та апеляційної інстанцій, а відтак не підтверджують понесення позивачем витрат на правову допомогу в адміністративній справі № 300/6383/23.

Зазначений висновок узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ), зокрема, у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», зазначено, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Колегія суддів зазначає, що у постанові від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Аналізуючи викладене вище, враховуючи положення КАС України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскільки обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та кількість витраченого часу не підтверджено належним чином, а адвокат формально підійшов до доведення понесення витрат на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій, заявлені витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року у справі № 300/6383/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України, що полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020-2022 роки у кількості 60 діб, додаткової відпустки за вислугу років у кількості 45 діб та додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 28 діб;

Зобов`язати Департамент боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020-2022 роки у кількості 60 діб, додаткової відпустки за вислугу років у кількості 45 діб та додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 28 діб.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відмовити у відшкодуванні позивачу витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар