Справа № 620/15150/23
Суддя: Ольга ТКАЧЕНКО
Дата ухвалення: 2024-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2024 року Чернігів Справа № 620/15150/23

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ткаченко О.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 заподіяну матеріальну шкоду у сумі 67168,98 грн (шістдесят сім тисяч сто шістдесят вісім грн 98 коп.).

Позов мотивовано тим, що відповідач, перебуваючи на посаді начальника медичної служби начальник медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , порушив установлений порядок обліку, зберігання, використання військового та іншого майна та не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню, іншого незаконного витрачанню військового та іншого майна, внаслідок чого завдано шкоду у розмірі 67168,98 грн.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Зайця О.В. від 31.10.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

21.12.2023 на підставі розпорядження керівника апарату суду №268, відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл даної справи у зв`язку з припиненням повноважень судді Зайця О.В.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана для розгляду судді Ткаченко О.Є.

Ухвалою суду від 26.12.2023 справу прийнято до провадження судді Ткаченко О.Є. та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, зазначивши, що перебуваючи на посаді начальника медичної служби медичного пункту військової частини НОМЕР_1 отримав медичне майно, в тому числі аптечки АМЗІ 8 найменувань в кількості 300 штук та пакети протихімічні ІПП-8 в кількості 610 штук, майно було обліковано та внесено до книги обліку, після чого відповідач роздав його особовому складу під підпис в Книзі видачі медикаментів. Після увільнення з посади начальника медичної служби медичного пункту військової частини НОМЕР_1 була складена Відомість наявності та якісного стану матеріальних засобів, за якою солдат ОСОБА_2 прийняла відповідні матеріальні засоби. Нестачі пакетів протихімічних ІПП-8 та аптечок АМЗІ 8 згідно з даною відомістю не встановлено. Також будь-яких порушень або нестач під час прийому і здавання посади не встановлено. Матеріали службового розслідування були направлені за місцем проходження служби відповідача до військової частини НОМЕР_2 , проте з листа командира військової частини НОМЕР_2 вбачається, що відсутні правові підстави притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності. Також вказує, що надав пояснення в усній форі в режимі аудіо зв`язку. Вважає, що позивачем не обґрунтований розмір матеріальної відповідальності та не доведена протиправна поведінка відповідача, наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і настанням шкоди, вина у заподіянні шкоди, умови та причини, що сприяли її заподіянню за відсутності доведеності вини відповідача у вчиненні порушення.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якій заперечував проти доводів відповідача, вказавши, що серед документів, книг, журналів, які при розформуванні військової частини НОМЕР_1 передано до архіву ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутня Книга видачі медикаментів, на яку посилається відповідач, відсутні документи (акти прийому-передачі, роздавальні відомості), на підставі яких спірне майно було передано особовому складу. Просив задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позові.

Від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких підтримав доводи, зазначені у відзиві, просив відмовити у задоволені позову, вказавши, що позивач приховує докази, не надавши актів прийому-передачі документації архівів розформованої військової частини НОМЕР_1 , акцентує увагу на неналежне дотримування командуванням військової частини НОМЕР_1 нормативно-правових актів, які врегульовують приймання-передачі посади та матеріальних цінностей, які були передані відповідачу. Відповідальність за проведення приймання-передачу посади і інвентаризацію матеріальних цінностей несе командування військової частини. Зазначає, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі, оскільки нестача майна, яка є об`єктом спору, під час здавання ним посади жодним доказом не підтверджена, не доведено умисел, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди та наявність вини відповідача. Також зауважує, що службове розслідування проведено з порушенням вимог законодавства.

Представник позивача подав додаткові пояснення, зауваживши, що Книга видачі медикаментів не була передбачена номенклатурою справ та не велась у військовій частині НОМЕР_1 , нестача військового майна стала наслідком недотримання саме матеріально-відповідальної особи ОСОБА_1 належного облік та руху майна ввіреного йому під підпис. Правом оскарження наказу про результати службового розслідування відповідач у встановлений законом строк не скористався. Підтримав позовні вимоги, просив задовольнити.

Представник відповідача надав додаткові пояснення, заперечив проти пояснень позивача, вказав, що Книга (Журнал) видачі медикаментів існувала, була прошита, пронумерована та зареєстрована в порядку, передбаченому Інструкцією з діловодства у ЗСУ. Зауважує, що в порушення вимог Положення про інвентаризацію військового майна у Збройних Силах України інвентаризація матеріальних цінностей і майна в цілому, ввірених відповідачу, при прийманні-здачі його посади не проводилась, сам факт нестачі був встановлений при розформуванні військової частини НОМЕР_1 , майже через півроку після увільнення відповідача, тож відсутні докази, що саме під час несення служби відповідачем спірне майно було втрачено, знищене або розкрадене з його вини і було відсутнє в самій військовій частині НОМЕР_1 , в тому числі не перебувало на руках в особового складу. Наказ начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_4 соціальної підтримки від 25.05.2023 №473 «Про результати службового розслідування» має рекомендаційний характер і фактично є висновком службового розслідування, оскільки в подальшому рекомендації були розглянуті командиром військової частини НОМЕР_3 і факт нестачі військового майна медичної служби військової частини НОМЕР_1 з вини старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 не був встановлений, тому не було необхідності оскаржувати наказ №473. Позивачем не доведена нестача спірного майна саме з вини відповідача.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив таке.

Відповідно до директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 15.12.2022 №Д-321/26/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2022-2023 роках», директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 15.12.2022 №Д-156дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Сухопутних військах Збройних Силах України в 2022-2023 роках» та директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » від 16.12.2022 №Д-87/ ДСК до 31.01.2023 розформовано військову частину НОМЕР_1 . Правонаступником визнано ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 перебував на посаді начальника медичної служби медичного пункту військової частини НОМЕР_1 з 08.04.2022 до 20.09.2022, як зазначає відповідач та не оспорює позивач.

Відповідно до накладної №563/688 23.06.2022 лейтенант ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_4 для військової частини НОМЕР_1 отримав медичне майно, у тому числі аптечки АМЗІ 8 найменувань в кількості 300 штук на суму 368961,00 грн (т. 1 а.с. 30).

Згідно із накладною №84 лейтенант ОСОБА_1 29.04.2022 отримав у військовій частині НОМЕР_5 для військової частини НОМЕР_1 медичне майно, у тому числі пакет протихімічний індивідуальний ІПП-8 в кількості 610 штук на суму 1024,80 грн (т. 1 а.с. 31).

Вказане майно внесено до книги №80 обліку наявності та руху військового майна медичної служби військової частини НОМЕР_1 за номенклатурою 2022 р. №80 том 1, розпочата 09.06.2022, закінчена 27.06.2022 на 25 арк (т. 1 а.с. 3237).

Відповідно до витягу з наказу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) №1182 від 02.09.2022 лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 увільнено від займаної посади начальника медичної служби начальника медичного пункту 30 окремого стрілецького батальйону оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » Сухопутних військ Збройних Сил України та призначено на посаду начальника медичної служби начальником медичного пункту НОМЕР_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а.с. 38).

Згідно із відомістю наявності та якісного стану матеріальних засобів від 15.09.2022, актів про прийняття та здавання посади у період з 13.09.2022 по 16.09.2022 лейтенант медичної служби ОСОБА_1 передав, а солдат ОСОБА_2 прийняла посаду начальника медичної служби начальника медичного пункту 30 окремого стрілецького батальйону (т. 1 а.с. 39, 40, 41).

20.09.2022 відповідач подав рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про те, що ОСОБА_1 справи та посаду начальника медичної служби начальника медичного пункту здав. ОСОБА_3 подала рапорт про те, що вона та посаду начальника медичної служби начальника медичного пункту прийняла (т. 1 а.с. 42, 44).

Наказом начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.05.2023 №400 призначено службове розслідування щодо визначення винних осіб у втраті медичного майна військової частини НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 21 22).

За наслідками службового розслідування складено акт від 22.05.2023 (т. 1 а.с. 1019), у якому зазначено, що згідно із довідкою-розрахунком про вартість шкоди завданої державі внаслідок нестачі майна медичної служби військової частини НОМЕР_1 , встановлена нестача військового майна в кількості 3 найменування на загальний розмір 77573,47 грн. Розслідуванням встановлено, зокрема, що причинами та умовами, які сприяли виникненню нестачі військового майна у військовій частина НОМЕР_1 , а саме Індивідуальний протихімічний пакет ІПП-8 в кількості 450 штук на суму 756,00 грн та аптечки АМЗІ 8 найменувань в кількості 54 штуки на суму 66412,68 грн, стало невиконання своїх обов`язків по зберіганню та обліку військового майна, яке перебувало на відповідальному зберіганні лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , який до 20.09.2022 виконував обов`язки начальника медичної служби начальника медичного пункту А4008, порушення ним вимог статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби ЗС України. Факт нестачі військового майна медичної служби військової частин НОМЕР_1 встановлений під час прийому здачі майна при її розформуванні. Встановлено факт відсутності роздаткових відомостей зазначеного майна особовому складу військової частини НОМЕР_1 . Вид матеріальної відповідальності лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 обмежена. Ступінь вини лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 прямий, у зв`язку з порушенням установленого порядку обліку, зберігання, використання майна медичної служби, яке перебувало на відповідальному зберіганні посадової особи.

Враховуючи наведене, особою, яка проводила службове розслідування, запропоновано, зокрема, надіслати на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 , за місцем проходження служби лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , у п`ятиденний строк матеріали розслідування для вирішення питання про притягнення даної особи до матеріальної відповідальності у розмірі 67168,98 грн.

У зв`язку з наведеним, начальником територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено наказ від 25.05.2023 №473 «Про результати службового розслідування щодо визначення винних осіб у втраті майна військової частини НОМЕР_1 , встановлення підстав та умов притягнення до матеріальної відповідальності, розміру завданої шкоди, виду матеріальної відповідальності, наявність або відсутність підстав, що виключають матеріальну відповідальність», яким завершено службове розслідування та наказано відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» надіслати на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 , за місцем проходження служби лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , у п`ятиденний строк матеріали розслідування для вирішення питання про притягнення даної особи до матеріальної відповідальності у розмірі 67168,98 грн (т. 1 а.с. 59).

Відповідно до листа командира військової частини НОМЕР_2 від 30.06.2023 №4545 за результатами розгляду матеріалів службового розслідування стосовно ОСОБА_1 командування військової частини НОМЕР_2 дійшло висновку про відсутність належних правових підстав для притягнення старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності (т. 1 а.с. 98101).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 06.07.2023 №256 старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , начальника медичної служби начальника медичного пункту, звільненого наказом командувача Сил підтримки від 16.06.2023 №100 (по особовому складу) у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, справи та посаду здав 06.07.2023 (т. 1 а.с. 69).

Враховуючи, що матеріальна шкода не відшкодована, ІНФОРМАЦІЯ_7 звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини мають вирішуватися в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питанням реалізації правового статусу особи, яка перебуває на публічній службі, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди (збитків), навіть якщо притягнення такої особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про відшкодування такої шкоди (збитків) відбувається після її звільнення з державної служби.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №818/1688/16, від 12.12.2018 у справі №734/3102/16-ц та від 13.02.2019 у справі №636/93/14-ц.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту).

Згідно із статтями 26 та 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України", дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.1999 №1075-XIV військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Правила збереження військового майна деталізовані у нормах Положення про військове (корабельне) господарство, затверджене наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 №300 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.12.1997 за №615/2419 (далі - Положення №300), згідно з підпунктом 3.1.7 якого у військових частинах (з`єднаннях), крім посадових осіб, вказаних у статтях 3.1.3 - 3.1.6 цього Положення, військовим господарством відають, зокрема, начальник медичної служби.

Відповідно до Законів України Про правовий режим майна у Збройних Силах України, Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000 №1225, з метою організації належного обліку військового майна у Збройних Силах України наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 №440 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.09.2017 за №1192/31060 затверджено Інструкцію з обліку військового майна у Збройних Силах України (далі Інструкція №440).

Інструкція №440 визначає механізм організації та ведення обліку військового майна, закріпленого в установленому законодавством порядку за військовими частинами, військовими навчальними закладами, військовими навчальними підрозділами вищих навчальних закладів, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), і є підставою для прийняття відповідних рішень посадовими особами Збройних Сил у межах наданих їм повноважень з питань обліку військового майна.

Згідно із пунктом 2 Інструкції №440 матеріально відповідальна особа - посадова (службова) особа, на яку за характером її посади (роботи) покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна на підставі наказу командира військової частини (договору про матеріальну відповідальність працівника, укладеного відповідно до вимог трудового законодавства) і якій передано під звіт або в інший документально оформлений спосіб на зберігання, у тимчасове користування військове майно.

Частиною 1 статті 1 Закону України від 03.10.2019 №160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон №160-ІХ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Прямою дійсною шкодою є збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків.

Статтею 3 Закону №160-ІХ установлено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:

1) наявність шкоди;

2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;

3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;

4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.

Особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди (ст. 4 Закону № 160-ІХ).

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 160-ІХ особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

Статтею 6 Закону № 160-ІХ визначено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:

1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;

2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;

3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;

4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;

5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

У статті 8 Закону №160-ІХ зазначено, що у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Відповідно до статті 11 Закону №160-ІХ, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її переведення до іншого місця служби чи зарахування в розпорядження, командир (начальник) надсилає у п`ятиденний строк із дня закінчення розслідування, аудиту (перевірки), інвентаризації чи надходження рішення суду відповідні матеріали до нового місця служби чи місця перебування в розпорядженні особи для вирішення питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності.

Командир (начальник) за новим місцем служби чи місцем перебування в розпорядженні особи видає у п`ятнадцятиденний строк із дня надходження матеріалів щодо завданої шкоди наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності. У такому разі відшкодування шкоди здійснюється в порядку, визначеному статтею 10 цього Закону.

Своєю чергою статтею 10 Закону №160-ІХ передбачено, що відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.

Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника).

Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ.

Відшкодування шкоди, визначеної частиною 2 статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування (ч. 4 ст. 10 Закону № 160-ІХ).

Відповідно до статті 12 Закону №160-ІХ у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Таким чином, відшкодування особою завданої шкоди здійснюється в судовому порядку лише за наявності таких фактів:

наявності наказу командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням сум, що підлягають стягненню, прийнятого не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення службового розслідування, проведеного за фактом завдання відповідної шкоди;

відмови особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, від добровільного відшкодування шкоди або в іншому встановленому законом порядку;

у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, з військової служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби.

Механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України визначає Порядок, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі Порядок №608, у редакції, чинній на момент проведення службового розслідування).

Приписами пункту 1 Розділу ІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування призначається у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку №608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Відповідно до пункту 3 розділу ІV Порядку №608 військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право:

знати підстави проведення службового розслідування;

бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування;

відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом;

давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення;

з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень;

порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації;

висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять;

ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником);

оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Пунктом 1 Розділу V Порядку №608 передбачено, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Згідно з пунктом 1 розділу VІ Порядку №608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Враховуючи наведені вимоги чинного законодавства, суд звертає увагу, що відшкодування шкоди, завданої військовослужбовцем під час проходження служби, здійснюється виключно на підставі відповідного наказу командира військової частини про притягнення його до матеріальної відповідальності. Такий наказ виноситься за наслідками службового розслідування у випадку доведення вини військовослужбовця. Якщо військовослужбовець на момент виявлення збитків переведений для подальшого проходження військової служби до іншого місця несення служби, командир надсилає відповідні матеріали до нового місця служби чи місця перебування в розпорядженні особи для вирішення питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності.

З огляду на матеріали справи ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданих державі. При цьому, в обґрунтування позову покликався на акт службового розслідування та наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.05.2023 №473, який прийнятий за результатами службового розслідування.

Однак, суд зазначає, що вказаний наказ не може слугувати самостійною підставою для стягнення із відповідача в судовому порядку матеріальної шкоди, оскільки ним фактично лише затверджено результати службового розслідування та визначено розмір завданої шкоди, а також наказано надіслати на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 , за місцем проходження служби лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , у п`ятиденний строк матеріали розслідування для вирішення питання про притягнення даної особи до матеріальної відповідальності у розмірі 67168,98 грн

Разом з тим, вказаними наказами не передбачено притягнення відповідача до матеріальної відповідальності та його обов`язок з відшкодування завданої шкоди.

Докази того, що вказаний наказ від 25.05.2023 №473 у подальшому був реалізований шляхом винесення наказу про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності, суду надані не були.

Натомість відповідно до листа командира військової частини НОМЕР_2 щодо розгляду матеріалів службового розслідування стосовно військовослужбовця начальника медичної служби-начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 неможливо вважати встановленим факт нестачі військового майна медичної служби військової частини НОМЕР_1 з вини старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відсутні правові підстави для притягнення його до матеріальної відповідальності.

Отже, з наявних матеріалів цієї справи слідує, що на день звернення позивача до адміністративного суду (06.10.2023):

командир військової частини НОМЕР_2 не приймав не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення службового розслідування, проведеного за фактом завдання відповідної шкоди, наказ про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності із зазначенням сум, що підлягають стягненню;

відсутня відмова особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, від добровільного відшкодування шкоди або в іншому встановленому законом порядку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що правові підстави для стягнення із відповідача на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 матеріальної шкоди відсутні.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує таке.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яким надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 №13-рп/2000, від 30.09.2009 №23-рп/2009 та від 11.07.2013 №6-рп/2013.

Відповідно до частин 1, статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 5 статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач не звільнений від сплати судових витрат, то з аналізу приписів статті 134 КАС України висновується, що витрати відповідача на правничу допомогу належить стягнути з бюджетних асигнувань відповідача.

Водночас суд звертає увагу на те, що за змістом частини 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частинами 4 та 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що за результатами розгляду справи, документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка їх понесла (та яка не є суб`єктом владних повноважень).

В силу частин 6 та 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

За приписами частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань; безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

З огляду на матеріали справи, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 19000,00 грн.

Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду надано: ордер на надання правничої (правової) допомоги; договір про надання правової допомоги №420/23 від 13.11.2023; додаткову угоду до договору від 13.11.2023; розрахунок-акт від 01.03.2024 із зазначенням видів послуг, кількості витраченого часу, вартості, всього на суму 19000,00; квитанцію до прибуткового касового ордера №420/23 від 13.11.2023, якою підтверджується оплата позивачем 8000,00 грн за договором про надання правової допомоги ( т. 2 а.с. 18, 21, 2223, 24, 2526).

Суд звертає увагу, що вказані вище документи оформлені належним чином, є взаємопов`язаними, містять посилання на спірні правовідносини, розрахунок наданих адвокатом послуг, які віднесені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI до правничої допомоги.

Представник позивача заперечив проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000,00 грн, вказав що заявлена сума є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг, реальною складністю справи та реальним часом, необхідним для підготовки позовної заяви адвокатом, зокрема, у зв`язку з належністю даної справи до категорії справ незначної складності

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Водночас суд враховує висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 02.06.2022 у справі №160/6899/20, про те, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У постанові Верховного Суду від 04.06.2021 по справі №380/887/20 зазначено, що судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Поряд з цим, суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09.12.1994, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, зважаючи на викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Також виходячи із критеріїв, визначених частинами 3 та 5 статті 134, а також частиною 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи незначну складність справи, заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу у 19000 грн є неспівмірною із заявленими вимогами немайнового характеру та складністю справи, а тому суд вважає, що обґрунтованим та об`єктивним, пропорційним предмету спору і таким, що підпадає під критерій розумності, є розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн, що належить стягнути з бюджетних асигнувань позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 134, 139, 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди відмовити повністю.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ).

Повний текст рішення суду складено 11 червня 2024 року.

Суддя Ольга ТКАЧЕНКО