Справа № 360/1470/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року справа №360/1470/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року (повне судове рішення складено 20 лютого 2024 року у м. Дніпро) у справі № 360/1470/23 (суддя в І інстанції Секірська А.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

13.12.2023 Єрьоміна Вікторія Анатоліївна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду через підсистему «Електронний суд» з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому, з урахуванням уточнення, просила:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток а саме: за 2015 рік - 3 календарних днів чергової оплачуваної відпустки, за 2016 рік - 13 календарних днів чергової оплачуваної відпустки, за 2021 рік - 30 календарних днів чергової оплачуваної відпустки, за 2022 рік - 45 календарних днів чергової оплачуваної відпустки, 2023 рік - 8 днів чергової оплачуваної відпустки та за 2015 рік, 2016 рік, 2019 рік, 2022 рік, 2023 рік - додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення (заробітної плати), як учаснику бойових дій, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Київській області виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток а саме: за 2015 рік - 3 календарних днів чергової оплачуваної відпустки, за 2016 рік - 13 календарних днів чергової оплачуваної відпустки, за 2021 рік - 30 календарних днів чергової оплачуваної відпустки, за 2022 рік - 45 календарних днів чергової оплачуваної відпустки, 2023 рік - 8 днів чергової оплачуваної відпустки та за 2015 рік, 2016 рік, 2019 рік, 2022 рік, 2023 рік - додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення (заробітної плати), як учаснику бойових дій, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що позивач проходив службу у Головному управлінні Національної поліції в Луганській області та був переведений до Головного управління Національної поліції в Київській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 24.02.2023 № 37 о/с капітана поліції ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77, з 28.02.2023.

При цьому, позивачу не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпусток, а саме: за 2015 рік - 3 календарних днів чергової оплачуваної відпустки, за 2016 рік - 13 календарних днів чергової оплачуваної відпустки, за 2021 рік - 30 календарних днів чергової оплачуваної відпустки, за 2022 рік - 45 календарних днів чергової оплачуваної відпустки та за 2015 рік, 2016 рік, 2019 рік, 2022 рік - додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення (заробітної плати), як учаснику бойових дій та за 2023 рік - 8 днів невикористаної основної відпустки.

Позивач вважає бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки та компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій протиправною, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015, 2016, 2021, 2022 роки у загальній кількості 91 доба, та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2019, 2022 роки у загальній кількості 56 діб.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015, 2016, 2021, 2022 роки у загальній кількості 91 доба та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2019, 2022 роки у загальній кількості 56 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з Національної поліції України 28.02.2023.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Спершу апелянт зазначає, що перебіг терміну позовної давності повинен відраховуватись від часу, коли позивач фактично дізнався або повинен був дізнатися про нібито порушення своїх прав, тобто з 24 лютого 2023 року, тому строк звернення до адміністративного суду для позивача становить один місяць - тобто, до 24.03.2023.

Однак, адміністративний позов надійшов до суду лише 13 грудня 2023 року, тобто з порушенням встановленого ст.122 КАС України строку, а саме через 9 місяців 19 днів.

Зазначає, що у заяві про поновлення строку для звернення до суду з позовною заявою, представником позивача Єрьоміною В.А. взагалі не зазначено жодної причини пропуску строку звернення до суду, до позовної заяви не додано доказів на підтвердження неможливості своєчасного звернення до суду з цим позовом через воєнний стан, тому позовна заява має бути залишена без розгляду.

Стосовно визначення належних відповідачів апелянт зазначає, що до 23.09.2022 позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області, що позовні вимоги щодо виплати грошової компенсації за невикористані відпустки до 2022 року мають бути пред`явлені до Головного управління Національної поліції в Луганській області.

Щодо суті спірних правовідносин зазначає, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Загальна сума місячного грошового забезпечення, визначеного наказами Головного управління ОСОБА_1 станом на день звільнення зі служби (28.02.2023) складала 27 667,81 грн. Відповідно до наказу Головного управління від 24.02.2023 № 37 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції кількість невикористаних днів щорічної відпустки у році звільнення складала 08, за які Головним управлінням йому в березні 2023 року було здійснено нарахування та виплату грошової компенсації.

До набрання чинності Закону України від 06.09.2023 № 3379-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту військовослужбовців, поліцейських та деяких інших осіб», яким частину 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон № 580-VIII) викладено в новій редакції, виплата поліцейським грошової компенсації за всі не використані під час проходження служби дні, а саме: щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського, а також щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи передбачена не була.

Враховуючи викладене, для виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічні та додаткові відпустки за 2015, 2016, 2021, 2022 роки підстав немає.

Відповідно до наказу Головного управління від 04.11.2022 № 176 о/с ОСОБА_1 , котрий прибув з Головного управління Національної поліції в Луганській області, було призначено на посаду в Головному управлінні Національної поліції в Київській області з 23.09.2022.

Під час проходження служби в Головному управлінні Національної поліції в Київській області в період з 23.09.2022 по 31.12.2022 своєю пільгою на отримання відпустки як учасника бойових дій у 2022 він не скористався.

Тому, на думку апелянта, підстави для нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за вказаний період, як учаснику бойових дій, при звільненні відсутні.

Крім того, враховуючи те, що позивач просив суд зобов`язати Головне управління виплатити йому компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік, апелянт звертає увагу на те, що згідно з наказом Головного управління від 16.01.2023 № 11 о/с відповідно до пункту 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та частини 2 статті 92 Закону № 580-VIII ОСОБА_1 надавалась додаткова відпустка із збереженням заробітної плати (грошового забезпечення) за 2023 рік з 01 по 14 лютого 2023 року.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями паспорту громадянина України, картки платника податків, довідки про реєстрацію місця проживання особи.

Відповідно до наказу ГУНП в Луганській області від 19.09.2022 № 346 о/с переведено для проходження подальшої служби до Головного управління Національної поліції в Київській області з 23.09.2022 капітана ОСОБА_1 . Щорічна чергова оплачувана відпустка за 2022 рік не використана, додаткова оплачувана відпустка за 2022 рік не використана, додаткова оплачувана відпустка, як учаснику бойових дій за 2022 рік не використана.

Згідно із наказом ГУНП в Київській області від 04.11.2022 № 176 о/с призначено капітана поліції ОСОБА_1 , який прибув з Головного управління Національної поліції в Луганській області інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 Обухівського районного управління поліції .

Відповідно до копії наказу ГУНП в Київській області від 24.02.2023 № 37 о/с звільнено зі служби в поліції ОСОБА_1 за п. 7 с. 1 ст. 77 (за власним бажанням).

Довідкою управління кадрового забезпечення ГУНП в Київській області від 25.12.2023 № 505 підтверджується, що позивач має частину щорічної чергової відпустки за 2023 рік у кількості 08 діб.

Відповідно до довідки Сєвєродонецького районного управління поліції ГУНП в Луганській області від 20.09.2022 № 5377/111/34-2022 ОСОБА_1 має залишок основної відпустки за 2021 рік у кількості 15 діб та додаткової оплачуваної відпустки 2021 рік у кількості 15 діб. Основна, додаткова оплачувана відпустка та відпустка, як учаснику бойових дій за 2022 рік не надавалася.

Довідкою ГУНП в Луганській області від 19.02.2024 № 480/111/19-2024 підтверджується, що згідно обліків УКЗ за період з 07.11.2015 по 23.09.2022 ОСОБА_1 надавались наступні відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки за 2017, 2018, 2019, 2020 роки. ОСОБА_1 має невикористану частину відпустки за 2015 рік у кількості 3 доби, за 2016 рік у кількості 13 діб, за 2021 рік у кількості 30 діб, за 2022 рік у кількості 45 діб. За період служби з 07.11.2015 по 23.09.2022 також надавались додаткові відпустки із збереженням грошового забезпечення (заробітної плати) як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2020, 2021 роки, відпустки за 2015, 2016, 2019, 2022 рік не надавалась.

Відповідно до наказу ГУНП в Київській області від 16.01.2023 № 11 о/с ОСОБА_1 надано додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за 2023 рік з 01 по 14 лютого 2023 року на підставі рапорту ОСОБА_1 від 01.12.2022.

Згідно із розрахунковим листом за березень 2023 року ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за невикористані 08 днів щорічної відпустки у сумі 7 176,03 грн

У відповідь на адвокатський запит ГУНП в Київській області листом від 26.12.2023 № 2623/109/29/1-23 повідомило, що підстави для виплати при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної, додаткової відпусток та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій відсутні.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій задоволені позовні вимоги. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 (Закон № 504/96-ВР) № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати.

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частин першої, другої статті 92 Закону № 580-VIIIполіцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Пунктом 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (Порядок № 260), передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами 7 і 9 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Отже, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин 2,3 статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП і Закону № 504/96-ВР, яким передбачено право працівника у разі звільнення на виплату грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.01.2021 № 160/10875/19.

Довідкою ГУНП в Луганській області від 19.02.2024 № 480/111/19-2024 підтверджується, що не використані позивачем дні основної відпустки становлять: у 2015 році - 3 діб, у 2016 році - 13 діб; у 2021 році - 30 діб; за 2022 рік - 45 діб. Також позивачу не надавались додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015 рік - 14 діб, за 2016 рік - 14 діб, за 2019 рік - 14 діб, за 2022 рік - 14 діб.

Матеріалами справи підтверджено використання позивачем додаткової відпустки як учаснику бойових дій у 2023 році з 01 по 14 лютого 2023 року. Також підтверджена виплата компенсації за невикористані 08 днів щорічної відпустки у 2023 році.

Інші належні та допустимі докази на підтвердження виплати позивачу компенсації чи надання позивачу вищевказаних днів невикористаної щорічної чергової та додаткової відпустки, додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, місцевий суд дійшов правильного висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015, 2016, 2021, 2022 роки у загальній кількості 91 доба, та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2019, 2022 роки у загальній кількості 56 діб та про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015, 2016, 2021, 2022 роки у загальній кількості 91 доба та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016 2019, 2022 роки у загальній кількості 56 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з Національної поліції України 28.02.2023.

Разом із цим розмір та порядок обчислення належних позивачу сум компенсації за невикористані дні відпусток, що мають бути вчинені відповідачем на виконання цього рішення суду, не є предметом спору в межах даної справи.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Щодо доводів апелянта про пропуск строку звернення до суду.

Слід зазначити, що ухвалою місцевого суду від 19 лютого 2024 року у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Київській області про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Мотивуючи ухвалу, окружний суд висновував, що право на заробітну плату до 19.07.2022 не обмежувалося будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 160/8332/20, від 12 травня 2022 року у справі № 280/9017/20, від 26 травня 2022 року у справі № 420/10861/21, від 28.07.2022 року у справі № 300/6805/21.

Отже посилання в апеляційній скарзі на пропуск строку звернення до суду з цим позовом колегією суддів не беруться до уваги, оскільки апеляційний суд погоджується із мотивами такого рішення, викладеними судом першої інстанції.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо визначення належних відповідачів по справі апеляційний суд зазначає, що ухвалою суду першої інстанції у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Київській області про залучення співвідповідача у справі Головного управління Національної поліції в Луганській області відмовлено.

Варто вказати, що за фактичних обставин у справі позивач не звільнявся з ГУНП в Луганській області, а був переведений для подальшого проходження служби до ГУНП в Київській області, і відповідно до наказу від 24.02.2023 № 37 о/с його звільнено зі служби в ГУНП в Київській області, тому суд першої інстанції правильно висновував в ухвалі, що саме останній вирішує питання про виплату всіх належних виплат при звільненні.

Між цим, зі змісту статті 48 КАС України слідує, що залучення до участі у справі співвідповідача належить до повноважень суду першої інстанції, оскільки внаслідок залучення співвідповідача справа має розглядатися спочатку.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 29.06.2021 у справі № 460/2903/20, від 14.12.2020 у справі № 826/17787/14, від 09.07.2020 у справі № 2040/5355/18, від 26.08.2020 у справі № 500/2972/17, від 23.06.2020 у справі № 540/2269/18 та від 30.09.2019 у справі № 140/72/19.

Особа, яка залучається до участі у справі у процесуальному статусі відповідача, має процесуальні права та процесуальні обов`язки, визначені КАС України. Залучення ж такої особи на стадії апеляційного розгляду справи позбавляє залученого відповідача можливості користуватися своїми процесуальними правами, гарантованими КАС України в суді першої інстанції, що є порушенням принципу рівності сторін.

Отже, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення за наведених доводів апеляційної скарги.

Решта доводів та аргументів сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року у справі № 360/1470/23 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 13 червня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

А. В. Гайдар