Справа № 420/2855/24
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2024-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2855/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо відмови у розірванні контракту та звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», зобов`язання відповідача прийняти рішення про розірвання контракту та звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Позов, відповідь на відзив обґрунтовані позивачем тим, що він проходить військову службу у складі ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 12.04.1988 року ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 . Відповідно до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААГ №060713 ОСОБА_2 25.09.2023 року встановлено ІІ (другу) групу інвалідності, причиною інвалідності стало загальне захворювання з ураженням опорно-рухового апарату. 18.10.2023 року у зв`язку із прогресуванням хвороби, на підставі заключення ЛКК №1165, висновку про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на професійній основі №080-4/о, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України (далі МОЗ України) від 09.03.2021 року №407, матір позивача ОСОБА_2 визнано такою, що потребує постійної сторонньої допомоги та догляду вдома. 22.10.2023 року та 23.11.2023 року (повторно) ОСОБА_1 подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» через сімейні обставини, а саме у зв`язку із необхідністю постійного догляду за його хворою матір`ю, якій встановлено ІІ (другу) групу інвалідності. ОСОБА_1 до рапорту також додано завірену копію пенсійного посвідчення по інвалідності його брата ОСОБА_3 , якому встановлено ІІ (другу) групу інвалідності. 27.12.2023 року листом №08/38542/23-Вн та 29.12.2023 року відповіддю на запит адвоката №08/9611-23-Вих ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено військовослужбовцю ОСОБА_1 у звільненні з військової служби, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

З відзиву на позовну заяву та заперечень на відповідь на відзив вбачається, що відповідач позов не визнає та вказує, що для звільнення позивачу необхідно надати висновок медико-соціальної експертної комісії або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я із зазначенням, що особа потребує постійного догляду та відповідно документи, які підтверджують відсутність інших осіб у особи вказаної у висновку МСЕК або ЛКК. Позивач разом з матір`ю мешкають за різними адресами, в різних містах України, що унеможливлює здійснення постійного догляду за матір`ю, також невідомо де мешкає ОСОБА_3 . Також, не надано інших документів, які підтверджували відсутність у ОСОБА_4 інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд (не надані докази, чи у ОСОБА_5 є чоловік (свідоцтво про розлучення або свідоцтво про смерть), не надано доказів, що у ОСОБА_5 відсутні інші діти).

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 відповідно до наказу ІНФОРМАЦІЯ_6 від 11.12.2020 року №458-ОС та контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу від 11.12.2020 року проходить військову службу з 11.12.2020 року.

Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.07.2023 року №454-ОС «Про особовий склад» ОСОБА_1 прибув для подальшого проходження служби з ІНФОРМАЦІЯ_6 з 22 липня 2023 року та наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України зарахований у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 .

23.11.2023 року ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з тим, що матері - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , встановлено ІІ групу інвалідності і вона потребує постійного догляду.

До рапорту позивачем додано копії наступних документів: свідоцтва про народження ОСОБА_1 , паспорта ОСОБА_1 , паспорта матері ОСОБА_2 , довідки про присвоєння ідентифікаційного коду ОСОБА_2 , довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії, заключення ЛКК, висновку форми №080-4/о, пенсійного посвідчення брата ОСОБА_3 .

Листом від 27.12.2023 року у відповідь на вказаний рапорт ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив ОСОБА_1 , що «необхідність» здійснення постійного догляду не доведена, умов та можливостей для звільнення з військової служби за сімейними обставинами на даний час немає.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача у розірванні контракту та звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», позивач звернувся до суду.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 року захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який на підставі Указів Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжувався та станом на час розгляду справи триває.

Згідно з пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), крім іншого:

абз. 4 - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

абз. 7 - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

З урахуванням зазначеного, за наявного формулювання в рапорті на звільнення «у зв`язку з тим, що матері - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , встановлено ІІ групу інвалідності і вона потребує постійного догляду» позивача за дотримання відповідних умов може бути звільнено з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», зокрема як на підставі абз. 4, так і на підставі абз. 7.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 12.04.1988 року ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААГ №060713 ОСОБА_2 25.09.2023 року встановлено ІІ (другу) групу інвалідності, в якості причини інвалідності зазначено загальне захворювання з ураженням опорно-рухового апарату.

Згідно заключення ЛКК Овідіопольської лікарні від 18.10.2023 року №1165 Комунального некомерційного підприємства «Овідіопольська лікарня» Овідіопольської селищної ради ОСОБА_2 рекомендовано постійний прийом медичних препаратів та постійна стороння допомога.

Відповідно до висновку Комунального некомерційного підприємства «Овідіопольська лікарня» про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (форма первинної облікової документації №080-4/о) від 18.10.2023 року ОСОБА_2 рекомендовано соціальну послугу догляду вдома. Вказано, що висновок дійсний до 18.10.2024 року, та він надається для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.

Згідно з п. 37 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України», затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, за наявності передбачених законодавством підстав військовослужбовець має право достроково припинити (розірвати) контракт, звернувшись з письмовим рапортом щодо цього в порядку підпорядкування до посадової особи, уповноваженої приймати рішення про його звільнення з військової служби. Цей рапорт з необхідними для прийняття рішення про звільнення військовослужбовця документами у двотижневий строк подається кадровим підрозділом уповноваженій на прийняття такого рішення посадовій особі. Дострокове припинення (розірвання) контракту з ініціативи військовослужбовця та його виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби здійснюється у місячний строк з моменту подання ним відповідного рапорту.

Відповідно до «Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 р. №413, військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Отже, Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» встановлює загальну правову норму, яка передбачає перелік документів і органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини. З свого боку приписи постанови Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 р. №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» розмежовують повноваження таких органів залежно від суб`єкта, якому надається відповідний висновок.

Суд зазнає, що медичний висновок це документ, який містить відомості про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.

Порядок видання та заповнення форми первинної облікової документації №080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через, які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі» визначає «Інструкція щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через, які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі», затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 року №407 та зареєстрована у Міністерстві юстиції України 15.04.2021 року за №510/36132, відповідно до якої висновок надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до «Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 №859. Висновок призначений для надання до структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчих органів міської, міста обласного значення, районної в місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання/перебування особи, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, або до структурного підрозділу, що визначений договором про співробітництво територіальних громад для вирішення питання призначення особі соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.

В свою чергу, процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено «Положенням про медико-соціальну експертизу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317, згідно з яким міські, міжрайонні, районні комісії визначають, зокрема: потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, потребу осіб з інвалідністю у медичній та соціальній допомозі, в тому числі постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

В «Положенні про медико-соціальну експертизу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317, відсутнє поняття «постійного догляду», який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.

При цьому, поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», позаяк перше говорить про те, ким надається догляд, а друге - тривалість такого догляду.

Отже, поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, яка не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, безперервно, постійно.

Згідно з положеннями «Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 року №189, при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК.

До основних завдань ЛКК належить, зокрема: видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; участь у встановленому порядку у засіданнях МСЕК.

З аналізу повноважень медико-соціальної експертної комісії, передбачених «Положенням про медико-соціальну експертизу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317, вбачається, що така комісія визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що надані позивачем до відповідача заключення ЛКК Овідіопольської лікарні від 18.10.2023 року №1165 та висновок Комунального некомерційного підприємства «Овідіопольська лікарня» про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (форма первинної облікової документації №080-4/о) не є належними документами (медичним висновком відповідної комісії) в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та «Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу», що дають підстави для звільнення з військової служби згідно пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Крім того, суд зазначає, що діюче законодавство України не містить чіткого та однозначного формулювання поняття необхідність здійснення постійного стороннього догляду.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Положеннями ч. 1-4 ст. 15 Сімейного кодексу України встановлено, що сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Обов`язок повнолітніх дітей утримувати батьків виникає на підставі сукупності певних умов, а саме: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); непрацездатність матері, батька (тобто вони є особами, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або особами з інвалідністю); потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Стаття 203 Сімейного кодексу України встановлює обов`язок дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків, а саме дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Згідно положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані особами з інвалідністю.

Згідно вимог ст. 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними. З дітей, які ухиляються від виконання цих обов`язків, на підставі судового рішення утримуються аліменти у розмірі, передбаченому на аліментні виплати батьків дітям. У випадках, коли батьки похилого віку знаходяться на державному утриманні в будинках-інтернатах, пансіонатах або в інших установах, аліментні виплати на їх догляд сплачуються цим установам.

З урахуванням зазначеного, системний аналіз вищевказаних положень свідчить про те, що застосування пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» як підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), можливий у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

При цьому, як при зверненні до відповідач з відповідним рапортом, так і при зверненні до суд позивач не надав доказів відсутності інших осіб, що зможуть здійснювати постійний догляд за матір`ю - ОСОБА_2 , а відтак умов та можливостей для звільнення його з військової служби немає.

Наявність у брата позивача - ОСОБА_3 ІІ групи інвалідності вказані обставини також жодним чином не спростовує.

Суд враховує, що відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 21.02.2022 року ОСОБА_1 має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , згідно паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , а в заключенні ЛКК Овідіопольської лікарні від 18.10.2023 року №1165 та висновку Комунального некомерційного підприємства «Овідіопольська лікарня» про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (форма первинної облікової документації №080-4/о) взагалі зазначено, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що він є єдиною особою, яка може здійснювати догляд за ОСОБА_2 та відповідно до норми діючого законодавства має безумовний обов`язок щодо здійснення такого догляду.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях зазначав, що «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), п. 43 (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Отже, в контексті даної справи позивачем не надано достатньо доказів та не зазначено сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, за наявністю яких можна констатувати, що факт необхідності постійного догляду за матір`ю доведено поза розумним сумнівом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права на повторне подання рапорту на звільнення з військової служби у разі оформлення належних доказів на підтвердження такого права.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані, не відповідають вимогам законодавства та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 6, 14, 90, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо відмови у розірванні контракту та звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», зобов`язання прийняти рішення про розірвання контракту та звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Леонід СВИДА