Справа № 160/14962/24
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - відділ служби у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної у місті ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
10.06.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - відділ служби у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної у місті ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в якій позивач просить суд:
- прийняти рішення, яким визнати дії ІНФОРМАЦІЯ_2 , видане розпорядженням №1/816 від 15.05.2024 року у відношенні ОСОБА_1 щодо його прибуття 21.06.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , незаконним, та скасувати його;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 надати відстрочку від мобілізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з ти що він утримує та виховує неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за рішенням суду.
Означені позовні вимоги вмотивовані наступним. На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.06.2022 року у справі №212/8702/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради про визначення місця проживання дітей та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 разом з матір`ю та піклування виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей задоволено частково. Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з батьком ОСОБА_1 за моїм зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Приблизно в середині лютого 2024 року позивач повісткою був викликаний до ІНФОРМАЦІЯ_7 для проходження медичної комісії. Пройшовши медичну комісію, приблизно 23.02.2024 року, так як позивач відповідно до означеного рішення суду проживає один разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та також виховую його один, останній подав заяву до ІНФОРМАЦІЯ_8 про надання йому відстрочки на підставі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-ХІІ з послідуючими змінами та доповненнями. Так, до заяви позивачем було додано: копію паспорту на його ім`я, акт про фактичне місце проживання від 22.02.2024 року, свідоцтво про народження на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , копію рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.04.2021 року, що свідчить про розлучення та копію рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.06.2022 року, що свідчить про визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з позивачем за реєстрацією місця мого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
01.03.2024 року за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковника ОСОБА_6 надана письмова відповідь на заяву щодо надання позивачу відстрочки, так як останній самостійно виховую неповнолітнього сина. На підставі даної відповіді позивачу відмовлено в наданні відстрочки мотивуючи тим, що сам факт того, що за рішенням суду місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 визначено разом з батьком ОСОБА_1 не є підтвердженням того, що позивач здійснює самостійне виховання неповнолітньої дитини без участі матері. Крім цього, у письмовій відповіді, якою позивачу відмовлено у наданні відстрочки, відповідачем надано роз`яснення та коментовано Сімейний Кодекс України щодо прав та обов`язків батьків по вихованню неповнолітніх дітей. Також автор посилається на ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» і пояснює, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Позивач вважає такий коментар посадової особи ІНФОРМАЦІЯ_7 неправомірним, протизаконним та таким, що не відповідає дійсності, як самим обставинам, так і суперечить сімейному та цивільному законодавству. Якщо відповідно до рішення суду визначено місце проживання неповнолітньої дитини за місцем проживання батька, відповідно неповнолітня дитина проживає разом з батьком, а якщо вона проживає разом з батьком, відповідно батько її і виховую самостійно. Питання щодо встановлення фактів невиконання рішення суду про місце проживання дитини, невиконання своїх обов`язків щодо матеріального забезпечення дитини, порушення прав дитини, обмеження законних інтересів дитини, тощо, може встановити відділ служби у справах дітей відповідного органу територіальної громади місцевого самоврядування, а не уповноважений чи посадова особа ІНФОРМАЦІЯ_9 . В кінці травня 2024 року, позивача знову викликали повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_7 для мобілізації. Позивач повторно подав заяву про надання йому відстрочки від мобілізації у зв`язку з тим, що у нього на утриманні відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.06.2022 року є неповнолітній син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Заява була складена з останніми вимогами змін до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» який набрав чинності 18.05.2024 року. В заяві зазначено, що позивач виховує та утримує сина самостійно. Колишня дружина ОСОБА_3 , з якою позивач на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.04.2021 року, розлучений, позивач проживає окремо. Після прийняття Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 06.07.2022 року про визначення місця проживання дітей, колишня дружина виїхала разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за межі України і як позивачу відомо, на теперішній час вона проживає у Сполученому Королівстві Велика Британія і Північна Ірландія. Інших близьких родичів у позивача не має. На випадок мобілізації мене до лав Збройних Сил неповнолітній син позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , залишиться без нагляду та піклування. Що і буде порушенням Закону України «Про охорону дитинства» на який посилається автор у відповіді ІНФОРМАЦІЯ_10 від 01.03.2024 року на першу заяву позивача про надання йому відстрочки, у зв`язку тим що на вихованні та утриманні позивача на підставі рішення суду є неповнолітня дитина.
Позивач стверджує, що на теперішній час відповіді від ІНФОРМАЦІЯ_10 на його повторну заяву не надійшло. Коли позивач надавав заяви як першу так і повторну адміністрація відповідача ІНФОРМАЦІЯ_10 на копіях заяв, у порушення інструкції діловодства, та основних правил реєстрації документів відмітки не ставить, посилаючись на те що в них це не заведено. Поцікавитися чи здійснити будь-які дії щодо отримання відповіді неможливо так як потрапити до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_9 неможливо, прохід до приміщення тільки в порядку черги, яка може тягнутися декілька днів. По іншому потрапити неможливо, так як при вході стоїть озброєний чатовий. Зв`язатися по телефону також неможливо. Єдиний телефон, який вказаний в засобах інформації не працює. 20.05.2024 року в ІНФОРМАЦІЯ_10 позивачу вручено повістку б/н, в якій зазначено, що відповідно до розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_2 №1/816 від 15.05.2024 року останньому запропоновано прибути 21.06.2024 року на 09:00 годину до ІНФОРМАЦІЯ_8 за адресою: АДРЕСА_2 . Як було роз`яснено позивачу представником відповідача, що якщо останній не надасть відповідного рішення суду про те, що він самостійно утримує та виховує неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , то він може бути мобілізованим до Збройних Сил, а доля неповнолітньої дитини нікого не буде цікавить.
Одночасно із поданою до суду позовною заявою ОСОБА_1 до суду подано заяву про забезпечення позову, в якій заявник просить суд призупинити виконання розпорядження №1/816 від 15.05.2024 року у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо прибуття його на 09:00 годину 21.06.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_7 за адресою: АДРЕСА_2 .
Аргументи даної заяви зводяться до того, що необхідність прийняття судового рішення щодо забезпечення позову полягає в тому, що на підставі розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_2 №1/816 від 15.05.2024 року, на 09:00 годин заявнику за повісткою слід прибути до ТЦК. Для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи та до прийняття законного рішення по суті, з ціллю уникнення істотного ускладнення чи неможливості виконання рішення суду та уникнення поновлення порушених прав за захистом яких позивач звернувся до суду, заявник вважає за необхідне призупинити дію розпорядження відносно ОСОБА_9 щодо прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_7 на 09:00 годину 21.06.2024 року.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2024 року, зазначена вище заява про забезпечення позову була розподілена та передана судді Пруднику С.В.
Проаналізувавши доводи заяви про забезпечення позову та додані до нього матеріали, суд вважає вказану заяву такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.
Частиною 1 статті 154 КАС України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
З огляду на викладене заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).
Розглянувши заяву про забезпечення адміністративного позову, дослідивши наявні в матеріалах справи докази обґрунтованості заяви про забезпечення позову, суд прийшов до наступного.
Відповідно до частини 1 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Згідно з частиною 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з частиною 1 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого:
- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги;
- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів;
- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Отже, статтею 151 Кодексу адміністративного судочинства України визначено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних обставин, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
За своєю суттю інститут забезпечення в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за заявою позивача.
З огляду на зміст позовних вимог, спірним у даній справі є, зокрема, правомірність прийняття рішення про відмову у наданні позивачу відстрочки від мобілізації.
В той час, згідно заяви про забезпечення позову заявник, фактично, просить зупинити дію повістки, а тому визначаючись з правовим врегулювання забезпечення позову, суду необхідно встановити відповідність повістки до актів індивідуальної дії.
Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Верховний Суд у постанові від 08.09.2022 у справі №300/1263/22 виклав наступний правовий висновок про дії територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки щодо вручення повісток.
В силу статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною 3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
При цьому за приписами частини 7 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
В силу пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
З 24.02.2022 року відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану.
З вимог позовної заяви встановлено, що позивач оскаржує рішення відповідача щодо відмови у наданні йому відстрочки від мобілізації.
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову заявник посилається на факт вручення позивачу повістки без № відповідно до розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_2 №1/816 від 15.05.2024 року, якою викликано позивача на 21.06.2024 року о 09:00 год.
Відповідно до Положення про підготовку та проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затверджене постановою Кабінету Міністрів від 21.03.2002 №352, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 №100, оповіщення громадян про призов на строкову військову службу та їх прибуття на призовні дільниці здійснюється за розпорядженнями військових комісарів обласних та районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
За змістом п. 56 Положення №352 у триденний строк після набрання чинності Указом Президента України про проведення призову громадян України на строкову військову службу керівники районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки видають накази про проведення призову громадян України на строкову військову службу.
Оповіщення громадян про призов на строкову військову службу та їх прибуття на призовні дільниці здійснюється за розпорядженнями керівників районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. Конкретні строки явки до призовних дільниць установлюються районними (міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки в повістках, вручення яких проводиться через відповідні органи місцевого самоврядування, керівників підприємств, установ, організацій, у тому числі закладів освіти, незалежно від підпорядкування і форми власності. Повістки громадянам можуть також вручатися безпосередньо посадовими особами районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Отже, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, виконуючи свої владні управлінські функції, здійснюють оповіщення громадян про виклик за розпорядженнями їх керівників.
Варто зауважити, що повістка являється лише засобом оповіщення військовозобов`язаної особи для її прибуття на вказану дату до територіального центру комплектування, форма якої визначена Порядком організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921, та не має обов`язкового наслідку укладення контракту для проходження військової служби.
При цьому, обов`язок військовозобов`язаної особи з`явитись за викликом до відповідного територіального центру комплектування встановлений Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наведене свідчить про відсутність порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів позивача на момент його звернення до суду, що є обов`язковою умовою надання правового захисту судом.
Оскільки обов`язок з`явитись до територіального центру комплектування встановлений Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", суд позбавлений процесуальної можливості зупинити обов`язок позивача з`явитись до територіального центру комплектування.
При цьому, обґрунтування вимог позивача щодо невідповідності оскаржуваних дій вимогам чинного законодавства становить предмет доказування і має досліджуватись під час розгляду справи по суті.
Суд відзначає, що забезпечуючи такий позов до вирішення справи по суті, і якому ще не надано офіційну правову оцінку в межах оскарження та без застосування принципів адміністративного судочинства, зокрема, таких як гласності і відкритості, змагальності тощо, суд фактично ухвалює рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.
Враховуючи позовні вимоги, з якими звернувся позивач, суд зауважує, що забезпечення позову у визначений ним спосіб буде фактично вирішенням справи по суті до прийняття рішення у даній справі, без з`ясування фактичних обставин справи, без оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних доказів y їх сукупності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справ № 800/521/17 зазначила: "позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом. У разі задоволення такої заяви позивача суд своєю ухвалою фактично подовжую правовідносини публічної служби для позивача, але ухвала суду про забезпечення позову не може бути підставою для виникнення та зміни таких правовідносин".
Крім того, суд зазначає, що можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.
Суд зауважує, що підстави вважати, що дії, які оскаржуються позивачем мають очевидні ознаки протиправності, на даний час відсутні, оскільки такі обставини підлягають з`ясуванню саме в ході розгляду адміністративної справи з урахуванням усіх належних та допустимих доказів, які учасники справи надають суду.
Інших підстав для забезпечення позову в заяві не наведено.
Згідно з частиною 5 статті 154 КАС України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.
Відповідно до частини 8 статті 154 КАС України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.
Виходячи з викладених заявником обставин та вищенаведених положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 150-154 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, -
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити повністю.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник