Справа № 380/15648/23
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/15648/23 пров. № А/857/4951/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі № 380/15648/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

суддя в 1-й інстанції Кравців О.Р.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Київської обласної прокуратури (далі також прокуратура, відповідач), в якому просив:

- стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18 травня 2023 року до 08 червня 2023 року в сумі 53906 грн. 16 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що після звільнення з публічної служби відповідачем в порушення вимог чинного законодавства не проведено своєчасний та повний розрахунок з виплатою усіх сум, належних позивачу при звільненні відповідно до закону, чим порушено його законні права та інтереси, що викликає необхідність їх захисту в судовому порядку. Київська обласна прокуратура повинна була виплатити ОСОБА_1 всі суми, належні при звільненні 18.05.2023 та у цей же день письмово повідомити його про суми нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати, чого відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства України зроблено не було.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5390 (п`ять тисяч триста дев`яносто) грн. 61 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнути з Київської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач через свого представника, подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено судом при неправильному застосуванні норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, внаслідок чого висновки суду не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі апелянт зокрема зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що тривалість періоду затримки розрахунку при звільненні позивача, який становив 21 календарний день, пов`язана виключно з умисними діями відповідача щодо безпідставного не нарахування та невиплати заробітної плати за 17 та 18 травня 2023 року та намаганням, після виявлення таких дій позивачем, уникнути передбаченої законодавством відповідальності шляхом умисного зволікання з нарахуванням та виплатою зарплати за указані вище дати, а саме:

відповідачем умисно не виконано передбаченого ч.1 ст.116 КЗпП України обов`язку письмово повідомити ОСОБА_2 про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) в день їх виплати, що унеможливило невідкладну (в день звільнення) перевірку позивачем правильності нарахування і виплати належних коштів та зумовило необхідність письмового звернення від 24.05.2023 до відповідача про надання відповідної інформації;

заробітну плату за 17 та 18 травня 2023 року позивачу не було нараховано та не було виплачено у зв`язку із складенням відповідачем неправдивих актів про його відсутність на роботі у ці дні з підстав «неявки з нез`ясованих причин» (НЗ), що не відповідає дійсності і визнано відповідачем під час розгляду справи;

судом вірно встановлено, що ніяких нормативних підстав для складення таких актів у відповідача не було, у вказані дні позивач перебував на роботі та навіть у разі виникнення у відповідача будь-яких сумнівів, жодних перешкод для своєчасного з`ясування питання щодо перебування позивача на роботі у вказані дні не було.

З позиції апелянта вказані обставини підтверджують умисність дій відповідача, спрямованих на порушення прав та законних інтересів ОСОБА_3 , намагання їх виправдати через оформлення неправдивих документів (актів про відсутність на роботі) та наміри уникнути передбаченої законом відповідальності шляхом неповідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні.

Також апелянт зазначає про те, що в подальшому, після чотирьох письмових звернень позивача (від 24 та 31 травня, 07 та 08 червня 2023 року) за захистом своїх прав та законних інтересі, табель обліку робочого часу працівників відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Київської обласної прокуратури за травень 2023 року було скореговано 31.05.2023, робочі дні 17 та 18 травня проставлено умовними позначеннями «Р» (робочий). Однак, попри те, що 31 травня 2023 року припадало на робочий день (середа), заробітну плату позивачу за 17 та 18 травня 2023 безпідставно виплачено не було. Таку виплату було проведено лише на восьмий день з дня корегування табелю обліку робочого часу (08.06.2023), що на думку апелянта вчергове вказує на умисність та протиправність такої поведінки відповідача у спірних правовідносинах

Звертає увагу на те, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у вказаних правовідносинах позивач діяв відповідно до вимог ст.13 ЦК України - добросовісно, своєчасно та без зайвих, невиправданих зволікань, не вчиняючи жодних дій, які могли б порушити права відповідача, про що свідчить той факт, що для захисту своїх прав він неодноразово письмово звертався до Київської обласної прокуратури своєчасно - вже на 6 день після звільнення та надалі письмово, у зверненні від 31.05.2023 пропонував виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в добровільному (позасудовому) порядку, в той час як відповідач умисно затягував здійснення остаточного (повного) розрахунку. Натомість, позивач є інвалідом 2 групи довічно, заробітна плата є основним джерелом його доходу. У період з 19.05.2023 до 09.06.2023 позивач не працював на іншій роботі, заробітної плати за вказаний період не отримував. Викладений у позовній заяві розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не перевищує строк більше ніж 6 місяців, як це передбачено ч.1 ст.117 КЗпП України.

Окрім того, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що в оскаржуваному рішенні суд визначає коефіцієнт істотності частки компенсації за невикористану відпустку в порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні, що на думку апелянта є помилковим та не відповідає матеріалам справи, оскільки затримка розрахунку при звільненні виникла внаслідок несвоєчасної виплати позивачу заробітної плати за 17 та 18 травня 2023 року, а не компенсації за невикористані дні відпустки.

Також вважає помилковим посилання суду на те, що позивачу протиправно не виплачено грошове забезпечення із застосуванням норм Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, оскільки частиною 1 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами; винагорода за працю позивача є заробітною платою прокурора, а не грошовим забезпеченням військовослужбовця чи прирівняних категорій осіб.

Щодо зменшення судом розміру заявлених судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу адвоката також вважає, що таке зменшення є необґрунтованим.

Просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач подав до суду апеляційної інстанції відзив, в якому висловив підтримку висновків суду першої інстанції, та зазначив, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2024 є повністю законним, обґрунтованим та ухваленим з дотриманням норм матеріального й процесуального права. Водночас, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не містять жодних правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Зокрема вважає безпідставними посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на умисне проставлення відповідачем неправдивих умовних позначень «НЗ» (неявка з нез`ясованих причин) за 17 та 18 травня 2023 року щодо останнього в табелі обліку робочого часу працівників відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Київської обласної прокуратурі та зазначає, що наказом виконувача обов`язків керівника Київської обласне прокуратури від 12.09.2022 № 234к «Про визначення тимчасового робочого місця Євгену Мотринцю» начальнику управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Київської обласної прокуратури Мотринцю Є.І. тимчасово визначено робоче місце у відділі захисту інтересів дітей та протидії насильству Київської обласної прокуратури.

Крім того, відповідно до вимог наказу обов`язки щодо забезпечення ведення табельного обліку використання робочого часу та контроль за дотриманням ОСОБА_1 вимог Правил внутрішнього службового розпорядку прокурорів покладено на начальника відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Київської обласної прокуратури. Водночас, ОСОБА_1 17 та 18 травня 2023 року у службових кабінетах відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Київської обласної прокуратури не перебував, до службових обов`язків не приступав, у зв`язку з чим було складено акти про його відсутність на робочому місці з нез`ясованих причин, які підписано працівниками відділу та в табелі обліку робочого часу працівників відділу за травень 2023 року ОСОБА_1 визначено 17 та 18 травня 2023 року як неявку з нез`ясованих причин.

Відповідач також вважає за необхідне зазначити, що про перебування на робочому місці позивача працівникам відділу стало відомо з запиту позивача, який надійшов до Київської обласної прокуратури 31.05.2023 за № 50-23, у якому позивач стверджував, що перебував у приміщенні Київської обласної прокуратури упродовж регламентованого робочого часу Також, начальником відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Київської обласної прокуратури, на якого покладено обов`язок щодо контролю за дотриманням позивачем вимог Правил внутрішнього службового розпорядку прокурорів, 05.06.2023 направлено рапорт керівникам самостійних структурних підрозділів Київської обласної прокуратури з метою спростування чи підтвердження доводів щодо перебування ОСОБА_1 на роботі 17 та 18 травня 2023 року. На виконання вказаного рапорту начальниками режимно-секретної частини, відділу кадрової роботи та державної служби, відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції, відділу фінансування та бухгалтерського обліку, а також відділу інформаційних технологій Київської обласної прокуратури повідомлено про перебування ОСОБА_1 17 та 18 травня 2023 року у приміщенні Київської обласної прокуратури, з огляду на що табель обліку робочого часу працівників відділу, зокрема, щодо ОСОБА_1 , за травень 2023 року скореговано й 17 та 18 травня 2023 року обліковані як робочі дні.

Ураховуючи коригуючий табель обліку робочого часу за травень 2023 року 08.06.2023 Київською обласною прокуратурою виплачено ОСОБА_1 заробітну плату за 17 та 18 травня 2023 року у розмірі 7187,48 грн з вирахуванням розміру обов`язкових платежів, що і було взято до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення.

Також відповідач у поданому відзиві вказує про те, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення від 08.02.2024 зазначив, що обласна прокуратура провела фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати грошового забезпечення поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України, з огляду на що строк затримки розрахунку із ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням складає 21 день.

При цьому звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

У вказаних відносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Крім того, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 11.11.2015 у справі № 234/7936/14-ц та у постанові від 31.05.2017 у справі № 759/7662/15-ц.

Відтак вважає, що при визначенні розміру відшкодування позивачу за час затримки розрахунку підлягає застосуванню принцип співмірності, який і був правомірно та в межах чинного законодавства застосований судом першої інстанції.

Також вказує про те, що вимога ОСОБА_1 в доводах апеляційної скарги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки саме шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати без урахування принципу співмірності є безпідставною. Позивач в своїй апеляційній скарзі не спростовує той факт, що суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, від 31.03.2021 у справі №120/2617/20-а, від 24.06.2021 у справі №480/2577/20, щодо застосування принципу співмірності з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.

З урахуванням викладеного, зважаючи на обставини справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, відповідач вважає цілком обґрунтованим зменшення розміру суми відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача. А відтак, з врахуванням принципу справедливості та співмірності Львівський окружний адміністративний суд ухвалюючи судове рішення від 08.02.2024 дійшов правомірного та обґрунтованого висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 5390,61 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача. При цьому доводи позивача в апеляційній скарзі, що у період з 19.05.2023 до 09.06.2023 останній не працював на іншій роботі та заробітної плати не отримував жодним чином не стосуються спірних правовідносин, які виникли між позивачем та обласною прокуратурою.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.02.2024 року без змін.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що Київська обласна прокуратура провела фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Оскільки не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд вважав, що позивач має право на отримання такого відшкодування, оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено 08.06.2023, а не при звільненні 18.05.2023, відтак строк затримки розрахунку складає 21 день.

При визначенні суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, судом враховано принцип пропорційності та висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах про критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Наказом керівника Київської обласної прокуратури від 18.05.2023 №126к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Київської обласної прокуратури на підставі п .7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (за власним бажанням) з 18.05.2023.

Позивач вказує, що з огляду на неповідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні він 24.05.2023 звернувся до відповідача з письмовим звернення про надання такої інформації, а також інформації про проведення розрахунку за відпрацьовані дні 17 та 18 травня 2023 року після закриття листка тимчасової непрацездатності.

Листом від 30.05.2023 за №27-171вих-23 відповідач надав розрахунковий лист за травень 2023 року із зазначенням нарахованих та виплачених ОСОБА_4 19.06.2023 при звільненні грошових сум. Вказаним листом також повідомлено про те, що заробітна плата за 17 та 18 травня 2023 року йому не нараховувалась та не виплачувалась у зв`язку з позначенням цих дат у табелі обліку робочого часу умовним позначенням «НЗ» (неявка з нез`ясованих причин).

З огляду на зазначене позивач 31.05.2023 повторно звернувся до відповідача із запитом, щодо виплати заробітної плати за 17 та 18 травня 2023 року.

Листом від 06.06.2023 №27-183вих-23 Київська обласна прокуратура повідомили, що табель обліку робочого часу за травень 2023 року працівників відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству щодо позивача скореговано 31.05.2023, а саме за робочі дні, які припадали на 17 та 18 травня 2023 року умовні позначення «НЗ» (неявка з нез`ясованих причин) замінено на умовні позначення «Р» (робочий).

08.06.2023 на банківський зарплатний рахунок позивача в АТ «Ощадбанк» зараховано грошові кошти в сумі 5785 грн. 93 коп. (призначення платежу: зарахування заробітної плати, міжрозрахункові виплати).

Листом від 13.06.2023 №27-195вих-23 відповідач підтвердив, що перерахована та отримана ОСОБА_1 08.06.2023 грошова сума у розмірі 5785 грн. 93 коп. є заробітною платою за відпрацьовані робочі дня 17 та 18 травня 2023 року за мінусом утриманих обов`язкових податків та зборів.

Оскільки, як вважає позивач, з ним несвоєчасно проведено повний розрахунок при звільненні - протиправно не виплачено грошове забезпечення у повному обсязі, він звернувся із цим позовом до суду за стягненням середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні.

Також, матеріалами справи підтверджується, що наказом виконувача обов`язків керівника Київської обласної прокуратури від 12.09.2022 №234к «Про визначення тимчасового робочого місця Євгену Мотринцю» начальнику управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Київської обласної прокуратури ОСОБА_1 тимчасово визначено робоче місце у відділі захисту інтересів дітей та протидії насильству Київської обласної прокуратури. Відповідно до наказу обов`язки щодо забезпечення ведення табельного обліку використання робочого часу та контроль за дотриманням ОСОБА_1 вимог Правил внутрішнього службового розпорядку прокурорів покладено на начальника відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Київської обласної прокуратури.

Начальником відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Київської обласної прокуратури було складено акти про відсутність на робочому місці позивача з нез`ясованих причин, які підписано працівниками відділу, а в табелі обліку робочого часу працівників відділу за травень 2023 року ОСОБА_1 визначено 17 та 18 травня 2023 року, як неявку з нез`ясованих причин.

Відповідач зазначає, що з рапорта який надійшов до Київської обласної прокуратури 31.05.2023 за № 50-23, у якому позивач стверджував, що перебував у приміщенні Київської обласної прокуратури упродовж регламентованого робочого часу, йому стало відомо про спірні обставини.

Начальником відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Київської обласної прокуратури, на якого покладено обов`язок щодо контролю за дотриманням позивачем вимог Правил внутрішнього службового розпорядку прокурорів, 05.06.2023 направлено рапорт керівникам самостійних структурних підрозділів Київської обласної прокуратури з метою спростування чи підтвердження доводів щодо перебування ОСОБА_1 на роботі 17 та 18 травня 2023 року.

На виконання вказаного рапорту начальниками режимно-секретної частини, відділу кадрової роботи та державної служби, відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції, відділу фінансування та відділу інформаційних технологій Київської обласної прокуратури повідомлено про перебування ОСОБА_1 17 та 18 травня 2023 року у приміщенні Київської обласної прокуратури, з огляду на що табель обліку робочого часу працівників відділу, зокрема, щодо ОСОБА_1 , за травень 2023 року скореговано й 17 та 18 травня 2023 року обліковані як робочі дні.

З огляду на зазначене відповідач вважає, що жодних порушень у розрахунках з позивачем ним не допущено.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

В той же час, визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходив із наступного.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Стаття 117 КЗпП встановлює відповідальність за затримку розрахунку при звільненні і зазначає, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У постанові від 18.07.2018 року у справі № 825/325/16 Верховний Суд вказав на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі № 524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання вимог ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 5 ст. 242 КАС України.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13 травня 2020 року Справа № 810/451/17 Провадження № 11-1210апп19 зазначила, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, серед іншого, зазначено таке: «86. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. 87. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. 88. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. 89. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. 90. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. 91. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 92. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. 93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц)».

За текстом постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, «, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц».

За текстом постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 823/1823/18: « 67. Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

З огляду на наведені мотиви, апеляційний суд приходить до переконання, що відшкодування за час затримки, передбачене частиною 2 статті 117 КЗпП України, необхідно розраховувати із принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Апеляційний суд застосовує принцип пропорційності враховуючи:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 оку №100.

Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Як підтверджено матеріалами справи, остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено 08.06.2023, однак позивача звільнено 18.05.2023, відтак строк затримки розрахунку складає 21 день.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату від 26.05.2023 №21 ф-101 середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 2566 грн. 96 коп.

Таким чином, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 53906 грн. 16 коп. (2566 грн. 96 коп. х 21 календарний день = 53906 грн. 16 коп.).

Водночас при розрахунку суми відшкодування суд вважає за необхідно врахувати низку обставин, а саме: відповідач самостійно усунув свою помилку, термін затримки складає 21 день, а кількість днів за які з позивачем не було проведено розрахунку при звільненні 2 дні.

Таким чином, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно зазначив щодо зменшення розміру суми відшкодування відповідачем на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні позивача та вірно визначив істотність частки компенсації за невикористану відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку в розмірі 5785,93 грн./53906,16 грн. = 0,1.

Відтак, з врахуванням принципу справедливості та співмірності суд дійшов вірного висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 5390,61 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звертатися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізовуючи його права, не допускаючи дій, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому судом враховано, що така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця.

Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Щодо стягнення судом першої інстанції судових витрат з Київської обласної прокуратури на користь позивача понесених ним судових витрат в сумі 2000,00 грн, то колегія суддів погоджується з таким розміром визначеним судом першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до положень ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

З долучених представником позивача документів судом встановлено, що 23.05.2023 між позивачем та Адвокатом Цвікілевич Мирославом Степановичем укладено договір про надання професійної правничої допомоги.

Відповідно до акту виконаних робіт/наданих послуг від 21.08.2023, адвокат згідно Договору надано правову допомогу.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, та врахував позицію представника відповідача щодо обґрунтованості визначеної позивачем суми витрат на правничу допомогу, у зв`язку з їх не співмірністю і визначив розмір витрат на професійну правничу допомогу - 2000,00 грн.

В спірних правовідносинах вірно застосовано судову практику.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі № 380/15648/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 10.06.24