Справа № 560/6180/22
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2024-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/6180/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гнап Д.Д.

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

11 червня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України, Міністерства оборони України в особі Департаменту фінансів, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду із позовом до Міністерства оборони України в особі Департаменту фінансів, Генерального штабу Збройних Сил України, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, у якому просив суд:

- визнати протиправними дії посадових осіб Генерального штабу Збройних Сил України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті компенсації завданої майнової та моральної шкоди незаконними діями Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України в розмірі 63970 грн, з яких 52360 грн - сума своєчасно не отриманих пенсійних виплат та 11610,62 грн індексації вчасно не отриманих пенсійних виплат;

- стягнути з Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 63970 грн майнової шкоди, з яких 52360 грн - сума своєчасно не отриманих пенсійних виплат, та 11610,62 грн індексації вчасно не отриманих пенсійних виплат, та 25000 грн моральної шкоди;

- визнати протиправними дії Міністерства оборони в особі Департаменту фінансів щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті компенсації завданої майнової та моральної шкоди незаконними діями посадових осіб Департаменту фінансів Міністерства оборони України, в розмірі 26204,46 грн, з яких 16830 грн - сума своєчасно не отриманих пенсійних виплат, та 9374,46 грн індексації вчасно не отриманих пенсійних виплат;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 26204,46 грн майнової шкоди, з яких 16830 грн - сума своєчасно не отриманих пенсійних виплат, 9374,46 грн індексації вчасно не отриманих пенсійних виплат, та 25000 грн моральної шкоди.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.01.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.01.2024 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що Генеральний штаб України та Міністерство оборони України вчинили протиправні дії щодо нього, які виразилися у нескладанні та ненаданні розрахунку обчислення вислуги років (основного розрахунку) із зарахуванням до вислуги років періоду навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут. Внаслідок зазначених протиправних дій відповідачів позивачу завдано матеріальну шкоду у розмірі неотриманих ним пенсійних виплат за період з лютого 2014 року по лютий 2017 року включно на загальну суму 90174,46 грн, яку просить стягнути.

Судом не враховано преюдиційних обставин, встановлених судовими рішеннями у справах № 822/2917/15 та № 822/2346/16, якими встановлено протиправність дій відповідачів, якими фактично заподіяно як моральну шкоду, так і матеріальну шкоду у вигляді неотриманих своєчасно пенсійних виплат.

Очевидним є факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок вчинення відповідачами незаконних дій та бездіяльності, обов`язок відшкодування такої шкоди настає незалежно від вини цих органів. Моральна шкода полягає у переживаннях, викликаних тим, що через протиправні дії відповідачів позивачу своєчасно не призначена пенсія на яку він має право.

Від Генерального штабу Збройних Сил України та Міністерства оборони України надійшли відзиви на апеляційну скаргу позивача в яких вказано на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Генеральний штаб Збройних Сил України у відзиві зазначає, що у адміністративній справі № 822/2917/15 визнали протиправними дії Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України, яке було у якості відповідача, а не Генерального штабу Збройних Сил України, який учасником справи № 822/2917/15 не був.

Крім того, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Відтак, чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Проте, позивач жодним чином не обґрунтовує своїх тверджень, щодо завдання йому майнової та моральної шкоди Генеральним штабом Збройних Сил України, а також не надає будь-яких доказів.

Міністерство оборони України зазначає, що Львівський військовий ліцей ім. Героїв Крут, в якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону № 2232- XII, тому строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з вичерпним переліком її видів, що закріплений у частині 1 статті 2 Закону № 2232-XII. Міноборони не вчиняло протиправної поведінки по відношенню до позивача.

Державна казначейська служба України та Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області не подали відзивів або письмових пояснень на апеляційну скаргу.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.04.2024, з урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 11.02.2014 звільнений у запас за пунктом "д" (через сімейні обставини), на підставі наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України по особовому складу №32 від 06.02.2014.

13.02.2015 позивач звернувся із заявою до відповідача, в якій просив провести відповідний розрахунок обчислення вислуги років та надати письмовий документ для подальшого призначення пенсії за вислугою років.

Листом Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України від 28.02.2015, у наданні розрахунку вислуги років відмовлено, повідомлено, що вислуга становить 18 років 06 місяців яка, на думку кадрового органу Міністерства оборони України, обчислюється з моменту зарахування ОСОБА_1 курсантом відділення військової підготовки при Державному університеті "Львівська політехніка" (з 01.08.1995 по день звільнення 11.02.2014.)

Вважаючи протиправною вказану відмову, позивач оскаржив її Хмельницькому окружному адміністративному суді. Постановою суду від 05.08.2015 визнано протиправними дії Головного управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України щодо відмови у проведенні та наданні ОСОБА_1 розрахунку вислуги років військовослужбовця для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Зобов`язати Головне управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України скласти і надати попередній розрахунок вислуги років військовослужбовця ОСОБА_1 і передати його разом з особовою справою до Департаменту фінансів Міністерства оборони України для складення основного розрахунку вислуги років для призначення пенсії. Зобов`язано Головне управління персоналу Генерального штабу Збройних Сил України під час здійснення попереднього розрахунку зарахувати до вислуги років на пенсію військовослужбовця ОСОБА_1 період навчання у Львівському військовому ліцеї ім. Героїв Крут з 17.06.1992 по 15.06.1995.

На виконання вказаного рішення суду складено розрахунок вислуги років позивача та 07.06.2016 направлено до Міністерства оборони України (Департамент фінансів) з метою складання основного розрахунку вислуги років для призначення пенсії ОСОБА_1

10.08.2016 звернувся до Міністерства оборони України (Департамент фінансів) із заявою, в якій просив скласти основний розрахунок щодо обчислення вислуги років позивача як військовослужбовця для подальшого призначення та виплати пенсії.

Міністерством оборони України відмовлено позивачу у складанні зазначеного розрахунку.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2016 року визнано протиправними дії Міністерства оборони України (Департамент фінансів) щодо відмови ОСОБА_1 у складенні основного розрахунку вислуги років військовослужбовця із зарахуванням до вислуги років період навчання у Львівському військовому ліцеї ім. Героїв Крут з 17.07.1992 по 15.06.1995 для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Зобов`язано Міністерство оборони України (Департамент фінансів) скласти основний розрахунок вислуги років військовослужбовця ОСОБА_1 із зарахуванням до вислуги років період навчання у Львівському військовому ліцеї ім. Героїв Крут з 17.07.1992 по 15.06.1995.

В лютому 2018 р. Департаментом фінансів Міноборони України надіслано матеріали особової справи ОСОБА_1 разом із заявою та необхідними документами до Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області для призначення і виплати пенсії, однак Головним управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області відмовлено у призначенні пенсії.

ОСОБА_1 оскаржив дану відмову до суду, просив зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України призначити йому пенсію за вислугою років відповідно до пункту а) ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", з дати звільнення з військової служби, тобто з лютого 2014 року.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області, яке викладене у листі від 30.03.18 за № 821/Г-12 щодо відмови ОСОБА_1 у призначені пенсії за вислугою років відповідно до пункту а) ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Зобов`язано Головне управління Пенсійного Фонду України призначити, ОСОБА_1 , пенсію за вислугою років відповідно до пункту а) ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", з 09.03.2017.

Вважаючи на встановлення судом протиправних дій відповідачів та несвоєчасність отримання пенсійних виплат, позивач звернувся до суду з вимогами про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеним та такими, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, отже не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно із статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності за нормами статті 1166 ЦК України є наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 р. №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Позивач вказує, що йому спричинено майнову шкоду, яка складається з недоотриманої з лютого 2014 року по лютий 2017 року пенсії, що з урахуванням індексу інфляції складає 90174,46 гривень, тобто мотивує своє порушене право і розмір матеріальної шкоди сумою пенсійних виплат, які він не отримав.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 , звертаючись до суду в 2018 році з позовом до Головного управління Пенсійного Фонду України в Хмельницькій області просив призначити йому пенсію за вислугою років з лютого 2014 року.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано Головне управління Пенсійного Фонду України призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до пункту а) ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" з 09.03.2017.

У вказаному рішення суд визначив право ОСОБА_1 на призначення пенсії з 09.03.2017 і саме з цієї дати позивачу призначено пенсію в розмірі 1870 грн.

Тобто, до 09.03.2017 позивач не мав право на отримання зазначених виплат (ця обставина встановлена рішенням суду), а тому помилковими є доводи позивача про визначення розміру майнової шкоди у розмірі суми неотриманих пенсійних виплат.

Під матеріальною шкодою слід розуміти зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику (в тому числі збитки).

Таким чином, відсутність виплати позивачу непризначеної пенсії з лютого 2014 року по лютий 2017 року, презюмоване право на яку він отримав лише 09.03.2017, не може ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою.

У постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 904/3667/19 вказано, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених умов, які необхідні для відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих умов виключає настання відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 910/15758/19.

Позивач не підтверджує наявність шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідачів як обов`язкову умову відповідальності за її спричинення.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди.

Також позивач зазначає, що діями Міністерства оборони України в особі Департаменту фінансів та Генерального штабу Збройних Сил України йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 50000 гривень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Вказані висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, у даному випадку позивач обмежився лише загальними посиланнями на незаконність дій відповідачів та завдання йому моральної шкоди, не довівши належними, допустимими та достовірними доказами ні факту наявності такої шкоди, ні наявності його душевних страждання, ні наявність причинного зв`язку між протиправними діями відповідачів та завданням такої шкоди.

Позивач послався на наслідки, що виникли у нього внаслідок реалізації свого права на оскарження рішень суб`єктів владних повноважень.

При цьому, необхідність звернення до суду та вчинення у зв`язку із цим відповідних заходів для звернення до суду не свідчить про заподіяння особі моральної шкоди.

Отже, відсутні факти щодо наявності шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, відсутній розрахунок розміру заподіяної йому шкоди та, посилань на те, чим він керувався при визначенні суми моральної шкоди у розмірі 50000 гривень.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеним та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.