Справа № 160/8342/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2024 рокуСправа №160/8342/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

31.03.2024р. (згідно відомостей Нова Пошта) ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати судді Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 гривні 00 копійок.

- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату судді Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року на підставі частин 2- 5 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року, а саме: в сумі 3028 гривень 00 копійок, регіонального коефіцієнту 1,1, надбавки за вислугу років 30 відсотків, з утриманням з цим сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року;

- допустити відповідно до п.2 ч.1 ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України негайне виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 18.10.2013р. позивач є суддею, з 12.12.2019р. її призначено на посаду судді Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, їй встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, що підтверджено копіями Указів Президента України «Про призначення суддів» та наказу суду. У спірний період з 01.01.2024р. по 31.03.2024р. їй була нарахована та виплачена суддівська винагорода та допомога на оздоровлення із величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2024р. у розмірі 2102 грн., тоді як згідно приписів спеціального законодавства, зокрема, п.1 ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відповідач мав нарахувати суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2024 рік встановленого на 01.01.2024р. у розмірі 3028 грн., вважає, що запровадження у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» нової величини «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» не відповідає нормам Конституції України та спеціального вищенаведеного Закону, його визначення відсутнє у Законі України «Про прожитковий мінімум», а тому, на думку позивача, вказана величина не може бути застосована для визначення розміру суддівської винагороди, оскільки порушує її право на належне суддівське забезпечення, яке встановлене у спеціальному законі, а саме: у ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», порушує положення статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, що неодноразово зазначалося у рішеннях Конституційного Суду України від 18.02.2020р. №2-р/2020, від 28.08.2020р. №10-р/2020 та Верховним Судом у його постанові від 10.11.2021р. у справі №400/2031/21. За викладеного, позивач зазначила, що відповідач, діючи всупереч приписів ст.19 та 130 Конституції України, порушив її права, оскільки виплатив їй суддівську винагороду у розмірі меншому, ніж це визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», розмір суддівської винагороди регулюється лише вказаним спеціальним законом і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, тому вважає, що вищенаведені дії відповідача є протиправними (а.с.1-5).

15.04.2024р. через систему «Електронний суд» відповідачем було подано до суду відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні даного позову позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що згідно до ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-УШ (далі Закон №1402-УІІІ) базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлюється на 1 січня календарного року, за ч.9 ст.135 Закону №1402-УІІІ передбачено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюється за окремим кодом економічної класифікації видатків. Відповідач вказує на те, що ч.3 ст.135 згаданого Закону №1402-УІІІ є бланкетною, оскільки встановлює лише кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу судді місцевого суду (30), але не встановлює розміру прожиткового мінімуму, який необхідний для цього, у зв`язку із чим, для встановлення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року необхідно звернутися до іншого закону, який встановлює такий розмір прожиткового мінімуму при визначенні базового розміру посадового окладу судді. Нормативним доповненням до зазначеної статті, є відповідні законодавчі положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023р. №3460-ІХ (далі Закон №3460-ІХ), за статтею 7 якого встановлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2024р. складав 2102 грн. Зазначені приписи ст.7 Закону №3460-ІХ в судовому порядку не скасовувалися, конституційними не визнавалися та є чинними. Згадані правові висновки висловлював і Верховний Суд у постанові від 26.09.2018р. у справі №820/1853/17. А згідно ст.48 Бюджетного кодексу України встановлено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі, у тому числі і по виплаті заробітної плати (суддівської винагороди) тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, а відповідно, Територіальне управління, як розпорядник бюджетних коштів, здійснює всі нарахування і виплати лише у межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, тому вважає, що відповідач діяв в межах чинного законодавства, а дії відповідача по нарахуванню та виплаті позивачеві суддівської винагороди за період з 01.01.2024р. по 31.03.2024р. виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з січня 2024р. у розмірі 2102 грн. є правомірними. Також відповідач у відзиві зазначив, що в Україні запроваджена та діє бюджетна програма КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на корить суддів та працівників апаратів судів» метою якої є виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, а завданням цієї програми є виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів суддів, тому вважає, що оскільки спірний період минув, на який виділялися кошти з Державного бюджету України та законодавець чітко визначив механізм виконання судових рішень ухвалених на користь суддів, тому такі кошти необхідно стягнути з зазначеної програми. Окрім того, представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що з даним позовом позивач звернувся до суду з пропуском місячного строку звернення до суду, встановлений ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.39-50).

Ухвалою суду 08.04.2024р. було відкрито адміністративне провадження у даній адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання було призначене на 08.05.2024р. та, зокрема, запропоновано відповідачеві протягом 15 календарних днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.26-27).

Зазначена ухвала суду була отримана учасниками справи у електронному кабінеті 10.04.2024р. о 03:44 год., що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявною у справі (а.с.33-36).

08.05.2024р. було проведене підготовче засідання, за наслідками якого було закрите підготовче провадження у даній справі та її призначено до судового розгляду по суті в судове засідання на 07.06.2024р. о 10:30 год., що підтверджується змістом ухвали суду, наявної у справі (а.с.55).

Про дату, час та місце судового розгляду справи по суті позивач та відповідач були повідомлені належним чином через електронні кабінети учасників справи 09.05.2024р. о 01:04 год., що підтверджується довідками про доставку електронних листів (а.с.58-61).

07.06.2024р. о 10:30 годині учасники справи у судове засідання не з`явилися.

Разом з тим, позивачем у позові було висловлено прохання про розгляд даної справи за відсутності позивача (а.с.5).

Також і 10.04.2024р. через систему «Електронний суд» позивачем було подано до суду заяву про розгляд справи за її відсутності з урахуванням вимог ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.37-38).

У відзиві на позов, відповідач також просив розгляд даної справи проводити за відсутності представника відповідача ТУ ДСА України в Дніпропетровській області (а.с.50).

Розглянувши вищенаведені клопотання учасників справи про розгляд даної справи за їх відсутності, суд вважає, що такі клопотання підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За викладених обставин та враховуючи подання учасниками справи клопотань про розгляд справи за їх відсутності (а.с.5, 37-38, 50), строки розгляду справи, встановлені ст.193 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі позивача та представника відповідача, у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами з урахуванням вищенаведених вимог ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у том числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи копій документів судом були встановлені наступні обставини у даній справі.

Позивача у справі ОСОБА_1 12 грудня 2019 року було призначено на посаду судді Баглійського районного суду міста Дніпродзержиснька Дніпропетровської області згідно Указу Президента України «Про призначення суддів» №899/2019, що підтверджується змістом копії наведеного Указу, наявного у справі (а.с.20-22).

Наказом голови Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 січня 2023р. №2 було встановлено, зокрема, позивачеві щомісячну доплату за вислугу років станом на 01.01.2023р. у розмірі 30% посадового окладу про що свідчать відомості, які містяться у копії згаданого наказу (а.с.23).

Зі змісту позову судом було встановлено, що при обчисленні позивачеві посадового окладу судді за спірний період з 01.01.2024р. по 31.03.2024р. відповідачем було застосовано базову величину у розмірі 2102 грн., що також і підтверджено відповідачем у відзиві на позов (а.с.1-5, 39-50).

Не погоджуючись із правомірністю застосування відповідачем прожиткового мінімуму для працездатних осіб для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102,00 грн. за період з 01.01.2024р. по 31.03.2024р., позивач звернулася до суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову частково, виходячи з наступного.

Спір у цій справі виник у зв`язку необхідністю оцінки правомірності нарахування і виплати позивачу у спірний період суддівської винагороди на підставі положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023р. № 3460-ІХ, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн.

Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі № 360/503/21 вже сформував правовий висновок у подібних правовідносинах щодо застосування положень статті 135 Закону № 1402-VIII та статті 7 Закону № 1082-IX при обчисленні суддівської винагороди, які у подальшому були підтримані Верховним Судом у постановах від 02 червня 2023 року у справі № 400/4904/21, від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22, від 24 липня 2023 року у справі № 280/9563/21, від 25 липня 2023 року у справі № 120/2006/22-а, від 26 липня 2023 року у справі № 240/2978/22, від 27 липня 2023 року у справі № 240/3795/22.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних справах, є релевантними до обставин цієї справи.

Так, відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом України «Про судоустрій і статус суддів» ( далі - Закон № 1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11 -р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

У преамбулі Закону № 1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону № 1402-VIII зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, унесені до Конституції України, згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (Закон № 1401-VIII).

Законом №1401-VIII, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище, і вперше закріплено спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання, є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Пунктом 1 частини третьої та пунктом 1 частини четвертої статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.

Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом України «Про прожитковий мінімум» (далі Закон № 966-XIV), відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум.

Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Водночас статтею 7 Закону № 3460-IX установлено у 2024 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня - 2920,00 гривень , а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема:

- працездатних осіб: з 01 січня - 3028,00 гривень;

- працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 01 січня - 2102,00 гривні;

Варто зазначити, що зміни до Закону № 1402-VIII у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, про який йдеться у позовній заяві, а також до Закону № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року для цілей визначення суддівської винагороди, немає.

Отже, із наведеного аналізу слідує, що Закон № 3460-IX фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII.

Між тим, означені Закони (які регулюють доходи і витрати державного бюджету країни) не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів (Конституційний Суд України у Рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України)).

Відповідно до позиції Верховного Суду у цій категорії спорів Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом № 1402-VIII (постанови від 10 листопада 2021 року у справі № 400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі № 360/503/21, від 02 червня 2023 року у справі № 400/4904/21, від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22, від 24 липня 2023 року у справі № 280/9563/21, від 25 липня 2023 року у справі № 120/2006/22-а, від 26 липня 2023 року у справі № 240/2978/22, від 27 липня 2023 року у справі № 240/3795/22).

Таким чином, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року (3028,00 грн.) на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.), на підставі абзацу 5 статті 7 Закону № 3460-IX, була неправомірною.

Отже, виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом із матеріалів справи встановлено нарахування та виплату позивачеві суддівської винагороди за період з 01.01.2024р. по 31.03.2024р. із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102 грн., яка не передбачена приписами п.1 ч.3 ст.135 Закону №1402-УІІІ, що підтверджено відповідачем і у відзиві на позов, суд приходить до висновку, що такі дії відповідача по нарахуванню та виплаті позивачеві суддівської винагороди у розмірі меншому, ніж встановлено спеціальним законодавством (із величини прожиткового мінімуму - 2102 грн., замість - 3028 грн.), яке має пріоритет у застосуванні, над загальними нормами права, слід визнати протиправними.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, у ході судового розгляду даної справи відповідачем не було доведено жодними належними, достатніми та допустимими доказами правомірність своїх дій щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди, допомоги та оздоровлення, обчисленої з величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн. за період з 01.01.2024р. по 31.03.2024р. без застосування приписів спеціального законодавства, а саме: вимог п.1 ч.3 ст.135 Закону №1402-УІІІ з урахуванням вище встановлених судом обставин та аналізу вищенаведених вимог спеціального законодавства та сталих висновків Верховного Суду.

З приводу доводів відповідача, висловлених у відзиві на позов, стосовно пропуску позивачем місячного строку звернення до суду у спорах, пов`язаних з прийняттям на публічну службу, її проходженням, звільненням з публічної служби, встановленого ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, то наведені доводи з даного питання спростовуються правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 07.09.2023р. у справі №280/1340/23, у пункті 23 якої зазначено, що, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Верховний Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 Кодексу законів про працю України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22, від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22.

Інші аргументи відповідача, наведені у відзиві на позов, вивчені судом, проте, згаданих висновків суду не спростовують, тому до уваги не беруться.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність вчинення відповідачем дій щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди, допомоги та оздоровлення, обчисленої з величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн. за період з 01.01.2024р. по 31.03.2024р. без застосування приписів спеціального законодавства, а саме: вимог п.1 ч.3 ст.135 Закону №1402-УІІІ згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при вчиненні зазначених дій відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв з порушенням вимог ст.ст.19,130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином, суд приходить до висновку, що, вчиняючи протиправні дії щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди допомоги та оздоровлення, обчисленої з величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн. за період з 01.01.2024р. по 31.03.2024р. без застосування приписів спеціального законодавства, а саме: вимог п.1 ч.3 ст.135 Закону №1402-УІІІ, відповідач порушив права позивача на отримання суддівської винагороди у розмірі, встановленому законом про судоустрій у наведений період та зазначене порушене право підлягає судового захисту у відповідності до вимог ст.55 Конституції України шляхом визнання судом таких дій протиправними.

А отже, з урахуванням того, що судом у ході судового розгляду даної справи встановлено протиправність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди допомоги та оздоровлення, обчисленої з величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн. за період з 01.01.2024р. по 31.03.2024р., що є основною позовною вимогою, слід дійти висновку, що з метою відновлення порушеного права позивача, вимоги про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (нарахувати та виплатити позивачеві суддівську винагороду, допомогу на оздоровлення за спірний період із величини прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2024р. у розмірі 3028,00 грн.), як похідні, також підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося і у рішеннях Верховного Суду України та Верховного Суду, де вказувалося на те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії), а здійснювалося примусове виконання рішення; «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечувати поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає положенням Конвенції (постанова Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі №21-1465а15; постанова ВП Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі №826/14016/16, від 11.02.2019р. у справі №2а-204/12, постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021р. у справі №910/10011/19).

Отже, адміністративний суд, за загальним правилом, не обмежений у виборі ефективного способу відновлення права особи, порушеного суб`єктом владних повноважень, і вправі обрати найоптимальніший або такий, що відповідає характеру такого порушення та враховує обставини конкретної справи.

Зазначений правовий висновок узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19.05.2021р. у справі №826/13229/16.

Разом з тим, як встановлено із матеріалів справи, суддівська винагорода, допомога на оздоровлення за період з 01.01.2024р. по 31.03.2024р. із величини прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2024р. у розмірі 3028,00 грн. позивачеві відповідачем ще не нарахована, її сума не визначена (відповідачем таких доказів суду не надано).

А відповідно, такий спосіб захисту порушеного права як стягнення заборгованості, на застосуванні якого наполягав відповідач у відзиві на позов, у даному спорі судом не може бути обраний.

Тому, за викладених обставин, суд приходить до висновку, що, у даному випадку, такий спосіб захисту, обраний позивачем, як зобов`язання відповідача нарахувати на виплатити позивачеві суддівську винагороду із величини прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2024р. у розмірі 3028,00 грн. за період 01.01.2024р. по 31.03.2024р. є найбільш ефективним способом відновлення порушеного права позивача у розумінні ст.13 Конвенції та вищенаведених висновків Верховного Суду.

Таким чином, виходячи із наведеного, позовні вимоги позивача і про зобов`язання відповідача вчинити певні дії як похідні вимоги, підлягають задоволенню.

Між тим, позовні вимоги позивача щодо допуску до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Тобто, зі аналізу наведених приписів законодавства слідує, що негайному виконанню підлягають рішення суду, у межах суми стягнення за один місяць, лише у разі присудження судом виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби ( тобто, майнові вимоги).

Разом з тим, вимоги про стягнення заробітної плати (суддівської винагороди) не були предметом спору у даній справі.

А отже, суд приходить до висновку, що вимоги про допуск рішення суду до негайного виконання в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць, є передчасними, оскільки суд дійшов висновку про необхідність спонукання відповідача нарахувати та виплатити суддівську винагороду, а не про її стягнення.

Зазначений підхід застосований і Третім апеляційним адміністративним судом у його постанові від 04.04.2024р. у справі №160/28524/23.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що судом не встановлено, а позивачем не доведено фактів понесення ним судових витрат при розгляді даної справи, а тому відсутні підстави для їх розподілу у відповідності до вимог та на підставі ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 гривні 00 копійок.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (49000, місто Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 57, к.301, ) провести нарахування та виплату судді Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року на підставі частин 2- 5 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року, а саме: в сумі 3028 гривень 00 копійок, регіонального коефіцієнту 1,1, надбавки за вислугу років 30 відсотків, з утриманням з цим сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 1 січня 2024 року по 31 березня 2024 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення ( у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва