Справа № 160/7846/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2024 рокуСправа №160/7846/24
26 березня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до відповідача-1: Державної служби України з безпеки на транспорті, відповідача-2: Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті, в якій позивач просить суд:
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність постанови від 28 лютого 2024 року №039887. Зазначає, що відсутні будь-які докази на підтвердження того, що позивач під час перевірки надавав послуги з перевезення і є автомобільним перевізником. Також вказує, що порушення порядок накладення штрафу, оскільки позивача не повідомлено про час і місце розгляду справи.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 160/7846/24 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В..
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/7846/24, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
21 травня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від представника відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що в ході перевірки було виявлено факт порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт при здійсненні внутрішніх пасажирських перевезень на таксі відсутня паперова копія протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу. Стверджує, що акт перевірки є основним носієм доказової інформації. Щодо повідомлення позивача про розгляд справ стверджує, що ще 20.02.2024 року позивач поштою отримав запрошення на розгляд справи, надає поштове повідомлення про вручення.
28 травня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Зазначає, що доказів здійснення позивачем автомобільних перевезень до суду не надано. Щодо належного повідомлення про розгляд справи зазначає, що 20.02.2024 року отримав повідомлення про розгляд справи на 28.02.2024 року, однак без точного часу розгляду справи, оскільки наявне посилання на години прийому з 10:00 год до 15:00 год. Прибувши о 10:00 год позивачу повідомлено, що розгляд справи вже відбувся.
06 червня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заперечення, яке надійшло від представника відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Зазначає, що Акт перевірки підтверджує здійснення перевезень позивачем пасажирів на таксі. Щодо розгляду справи зазначає, що позивачу завчасно повідомлено про розгляд справи, пояснення від нього на день винесення спірної постанови були відсутні.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи, які мають значення для вирішення цього спору.
Згідно відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач станом на 07.02.2024 року статусу фізичної особи-підприємця не мав.
Згідно Акту проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 07.02.2024 року №058145 (далі Акт перевірки) за адресою м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 54 о 01:48 год позивач здійснював пасажирські перевезення на таксі, чим порушено ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року №2344-III (далі Закон №2344-III) перевізник не забезпечив виконання вимог цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів, а саме: відсутня паперова копія протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу, чим порушено вимоги п. 18 постанови Кабінету Міністрів України від 19.05.2023 року №514. За це передбачена відповідальність згідно абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 39 цього Закону, а саме: відсутня паперова копія протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу.
В протоколі наявна відмітка позивача: "з актом не згоден, перевезення не здійснював, винним себе не вважаю".
До протоколу як позивачем, так і відповідачем надано фотокопію, на якій зображено автомобіль з особою за кермом, а також фотокопію посвідчення водія позивача.
Постанову позивачем оскаржено в адміністративному порядку, однак рішенням від 08.03.2024 року №3490/83.1/15-24 скаргу залишено без задоволення.
Вважаючи Постанову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України "Про автомобільний транспорт" (надалі Закон №2344-III).
Згідно статті 1 Закон №2344-III:
- автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;
- пасажирські перевезення - перевезення пасажирів легковими автомобілями або автобусами.
За ч. 1 ст. 34 автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.
Відповідно до ст. 39 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.
Документи для регулярних пасажирських перевезень: для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України
Частиною 1-2 статті 48 Закон №2344-III визначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Основним аргументом позивача було твердження про те, що станом на момент проведення перевірки він не здійснював пасажирського перевезення. Відповідач заперечував проти цього аргументу посиланнями на Акт перевірки, який, згідно позиції відповідача, підтверджує вчинення порушення.
Суд констатує, що позивача притягнуто до відповідальності згідно абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III, що безпосередньо вказано у Постанові, в якості змісту порушення вказано посилання на ст. 39 Закону №2344-III.
В обох нормах права міститься посилання на статус суб`єкта порушення автомобільний перевізник, що в юридичній ситуації, яка має місце, передбачає «перевезення пасажирів транспортними засобами» (ст. 1 Закону №2344-III). Додатково необхідність «виконання пасажирських перевезень» для притягнення особи до відповідальності зазначено у ст. 39 Закону №2344-III, за порушення якої на позивача накладено штраф. При цьому пасажирським перевезенням є перевезення пасажирів легковими автомобілями або автобусами (ст. 1 Закону №2344-III).
Отже, в цій справі, в аспекті основного аргументу позивача, є встановлення здійснення ним перевезення пасажирів під час складання Акту перевірки, тобто здійснення ним пасажирського перевезення та наявність в зв`язку з цим статусу автомобільного перевізника суб`єкта відповідальності згідно абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III.
Доказова база відповідача зводиться до Акту перевірки та додатків до нього фотокопій автомобіля та посвідчення водія. Дійсно, в акті перевірки вказано «пасажирські перевезення на таксі», в подальшому наведено положення законодавства про відповідальність для автомобільних перевізників, які здійснюють перевезення пасажирів.
Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.
Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.
У випадках, коли правомірність рішення суб`єкта владних повноважень залежить від питання вчинення особою дій, саме суб`єкт владних повноважень несе основний тягар доведення відповідної обставини, оскільки правомірність його рішення є наслідком існування відповідної обставини.
При цьому в разі характеристики такої обставини як активної поведінки (вчинення певних дій) саме особа, яка стверджує про їх вчинення, має довести таку обставину.
Подібне правозастосування здійснено Касаційним адміністративним судом у постанові від 07.12.2023 року №140/2949/22, в якій констатовано порушення відповідачем ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в зв`язку з недоведенням питання факту.
Отже, в цій справі відповідач зобов`язаний довести існування обставини здійснення позивачем 07.02.2024 року о 01:48 год перевезення пасажирів.
На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 29.09.2023 року у справі №200/2859/19-а.
При вирішенні спору цього спору, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 18.10.2023 року у справі №1.380.2019.004162.
У справі Кобець проти України Європейський суд з прав людини, керуючись критерієм доведення поза розумним сумнівом (рішення у справі Авшар проти Туреччини), вказав, що таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Принцип оцінки доказів поза розумним сумнівом полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення (рішення від 14.02.2008 у справі Кобець проти України).
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 16.06.2023 року у справі №826/5397/18.
Суд констатує, що наявні в матеріалах справи докази спірну обставину не підтверджують. Так, дійсно, Акт перевірки є носієм доказової інформації та оцінюється як один з доказів на підтвердження існування відповідних обставин. Водночас, самого лише твердження про факт недостатньо для доведення поза розумним сумнівом, що такий факт дійсно мав місце.
В цій справі йдеться про наявність в автомобілі позивача пасажирів, перевезення яких позивач мав би здійснювати згідно позиції відповідача. Наявні засоби фіксації інформації та способи доведення відповідної обставини достатньою мірою забезпечують відповідачу можливість зафіксувати та в подальшому довести відповідну обставину (фотофіксація, відеофіксація тощо).
Відповідні доводи відповідача про те, що форма Акту перевірки не передбачає граф для відібрання пояснень вказаного не спростовує, оскільки обставини врегулювання діяльності відповідача не можуть зумовлювати звільнення його від обов`язків згідно Кодексу адміністративного судочинства України, в т.ч. щодо доведення поза розумним сумнівом існування спірної обставини.
Суд, як орган судової влади, перевіряє дотримання органом виконавчої влади вимог закону, а не ефективність/доцільність урядування.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 26.05.2022 року у справі №120/3920/20-а.
Відповідачем не надано змістовних пояснень щодо невикористання них в цій справі поширених у спірних правовідносинах способів фіксації порушення. Більш того, в наявній ситуації Акт перевірки не відповідає вимогам обґрунтованості, адже твердження про здійснення пасажирських перевезень не містить жодних мотивів, виходячи з яких зроблено відповідний висновок. Не наведено таких мотивів навіть в ході судового розгляду, в зв`язку з чим замість доведення обґрунтованості спірного твердження відповідача останній наполягав на необхідності безапеляційного прийняття його твердження у акті як істинного, не надаючи жодних доказів. Відповідач стверджував, що Акт перевірки є доказом порушення, однак докази обґрунтованості висновків Акту перевірки не надано. Акт перевірки міг би бути основним доказом на підтвердження дійсності відповідного порушення, однак в разі доведення існування такого порушення поза розумним сумнівом (якби відповідач надав докази на підтвердження обставин, які стверджені в Акті перевірки, наприклад, фото та відеофіксацію).
Прикметно, що відповідач надавав відомості про позивача з державного реєстру, однак навіть згідно таких відомостей статус фізичної особи-підприємця у позивача відсутній, в зв`язку з чим доказової сили в цій справі відповідний витяг не має.
Надані фотокопії автомобіля та водійського посвідчення позивача не підтверджують здійснення ним у відповідний момент пасажирських перевезень. Не пояснив змістовно і сам відповідач яким чином вказані докази підтверджують його правову позицію.
Слід зауважити, що на виконання принципу офіційного з`ясування всіх обставин судом витребувано у відповідача «засвідчені належним чином копії документів, що стали підставою для прийняття» Постанови. Відповідно, усі релевантні докази, які існують, мали б бути надані до суду згідно положень ч. 6, 7 ст. 80 Кодексу адміністративного судочинства України. З цих підстав суд констатує, що усі наявні докази, які існують щодо спірної юридичної ситуації, надано відповідачем в ході судового розгляду в цій справі, інших доказів, які б не були долучені до матеріалів справи, не існує. Водночас, судом вже констатовано недоведеність відповідачем стверджуваної обставини здійснення позивачем пасажирських перевезень.
Узагальнюючи вказане суд висновує, що здійснення позивачем пасажирських перевезень (на таксі чи в будь-якій іншій формі) станом на 07.02.2024 року о 01:48 год не підтверджено.
Відповідно, позивач не є зобов`язаним суб`єктом згідно ст. 39 Закону №2344-III, а тому не можу бути і суб`єктом відповідальності згідно абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III.
З цих підстав Постанови є протиправною та підлягає скасуванню.
Забезпечуючи повний та всебічний розгляд справи суд надає правову оцінку також доводам позивача щодо порядку притягнення його до відповідальності.
В ході судового розгляду позивач фактично змінив свою позицію із заперечення отримання ним повідомлення про розгляд справи на відсутність у нього правової визначеності після отримання такого повідомлення, оскільки позивача запрошено в конкретне місце та день, однак без зазначення конкретного часу. Позивач вказував, що прибув до відповідача напочатку відповідного проміжку часу (годин прийому), однак дізнався, що Постанову вже ухвалено, цим порушено права позивача на участь у відповідній процедурі, надання пояснень.
Дійсно, згідно повідомлення від 09.02.2024 року позивача запрошено на 28.02.2024 року в години прийому, а не на конкретний час.
Позивачем надано заяву про ознайомлення з матеріалами справи, датовано 28.02.2024 року, яку згідно позиції позивача він подав відповідачу, прибувши у відповідний час та дату.
Суд констатує, що цей доказ є неналежним для цілей підтвердження прибуття позивача до відповідача в певний час або в цілому, оскільки жодних відміток про прийняття цього документу надана заява не містить.
Відповідно, позивачем не доведено обставину прибуття до відповідача. В свою чергу судом встановлено, що позивача заздалегідь та в розумний час повідомлено позивача про розгляд справи (20.02.2024 року позивач дізнався про розгляд справи 28.02.2024 року). Отже, позивач мав належну можливість для реалізації своїх прав в зв`язку з розглядом справи, нереалізація таких прав залежала виключно від позивача, а тому не впливає на правомірність спірного рішення відповідача.
Таким чином, доводи позивача про порушення його прав в ході притягнення його до відповідальності судом відхиляються як непідтверджені належним чином. Водночас, судом вже зроблено висновки щодо правомірності Постанови по суті, в зв`язку з чим на зміст рішення суду в цій справі відхилення цих доводів позивача не впливає.
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 26.03.2024 року. Відповідно до положень ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду в сумі 968,96 грн підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, в свою чергу сума 242,24 є надмірно сплаченою та може бути повернута позивачу за його клопотанням у відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», оскільки при поданні позовної заяви через підсистему «Електронний Суд» згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» застосовується понижуючий коефіцієнт.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 28.02.2024 року №039887 про застосування адміністративно господарського штрафу відносно ОСОБА_1 .
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу.

Суддя Н.В. Боженко