Справа № 990/143/23
Суддя: Шевцова Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Великої Палати Верховного Суду Шевцової Н. В.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 990/143/23 (провадження № 11-68заі24), ухваленої за результатами апеляційного перегляду рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 4 березня 2024 року у справі № 990/143/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) про визнання протиправним та скасування рішення.
Короткий виклад історії справи
ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВРП, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 10 липня 2023 року № 701/0/15-23 «Про повернення подання заступника Генерального прокурора Войтенка А. Б. про надання згоди на утримання під вартою судді Брянківського міського суду Луганської області ОСОБА_1 » (далі - рішення ВРП № 701/0/15-23).
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 4 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2024 року, у задоволенні позову відмовив.
Основні мотиви, викладені в рішенні суду першої інстанції та постанові Великої Палати Верховного Суду
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ВРП ухвалила рішення № 701/0/15-23 повноважним складом у межах повноважень, визначених законом. Отримавши подання заступника Генерального прокурора про надання згоди на утримання судді Брянківського міського суду Луганської області ОСОБА_1 під вартою, Рада перевірила зазначені для цього в поданні підстави, вчинила дії щодо перевірки обставин, на які зроблено посилання в поданні (зокрема, звернулась до Служби безпеки України задля з`ясування інформації, зазначеної у поданні), та прийняла вмотивоване рішення за наслідком розгляду подання.
Оскільки ВРП не надала згоди на утримання під вартою ОСОБА_1 , то суд першої інстанції дійшов висновку, що саме по собі оспорюване позивачем рішення ВРП не створює для нього негативних правових наслідків. При цьому суд першої інстанції зауважив, що в разі якби Рада надала згоду на утримання позивача під вартою, то в такому випадку можна було б стверджувати, що його права за таких умов будуть обмежені, тоді як повернення подання заступника Генерального прокурора щодо позивача не порушує його прав та охоронюваних законом інтересів.
Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ВРП рішенням № 701/0/15-23 повернула подання заступника Генерального прокурора про надання згоди на утримання під вартою судді Брянківського міського суду Луганської області ОСОБА_1 , то воно не створило юридично значимих наслідків для позивача, тобто не спричинило зміни стану його суб`єктивних прав та обов`язків.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наявність чи відсутність правових наслідків прийняття ВРП оспорюваного позивачем рішення слід оцінювати в площині тих правовідносин, які виникли з факту звернення заступника Генерального прокурора з поданням, яке стосується позивача. За висновком більшості суддів Великої Палати Верховного Суду, внаслідок повернення подання права та законні інтереси позивача в таких правовідносинах не порушуються безвідносно до підстав, зазначених в оскаржуваному рішенні, з яких подання повернуто.
У підсумку Велика Палата Верховного Суду виснувала, що рішення ВРП № 701/0/15-23 прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, як це вимагається частиною другою статті 19 Конституції України.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
На моє переконання, суд першої інстанції та більшість суддів Великої Палати Верховного Суду дійшли помилкового висновку про необхідність розгляду цієї справи по суті заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.
Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо, зокрема, оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП.
Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначає Закон України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).
За правилами частин першої та другої статті 35 Закону № 1798-VIII рішення ВРП може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Порядок та підстави оскарження рішення ВРП визначаються законом. Підстави оскарження окремих рішень ВРП визначаються цим Законом.
Порядок здійснення ВРП повноважень щодо надання згоди на затримання судді, утримання його під вартою чи арештом регламентує глава 7 Закону № 1798-VIII.
Так, згідно зі статтею 58 Закону № 1798-VIII без згоди ВРП суддю не може бути затримано або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом, за винятком затримання судді під час або відразу ж після вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Подання про надання згоди на затримання судді, утримання його під вартою чи арештом вноситься на розгляд ВРП Генеральним прокурором або його заступником, а стосовно судді Вищого антикорупційного суду таке подання вноситься Генеральним прокурором (виконувачем обов`язків Генерального прокурора). Подання про надання згоди на затримання, утримання під вартою чи арешт судді повинне відповідати вимогам, встановленим Кримінальним процесуальним кодексом України, при цьому щодо кожного виду запобіжного заходу подається окреме подання. Подання повинне бути вмотивованим, містити конкретні факти і докази, що підтверджують вчинення суддею суспільно небезпечного діяння, визначеного Кримінальним кодексом України, обґрунтування необхідності такого затримання (утримання). Подання, що не відповідає вимогам цієї статті, ВРП вмотивованим рішенням повертає Генеральному прокурору або його заступнику.
Відповідно до статті 60 Закону № 1798-VIII рішення про надання згоди на затримання судді, утримання його під вартою чи арештом оголошується присутнім на засіданні та негайно вручається Генеральному прокурору, його заступнику або уповноваженому прокурору. Стосовно судді Вищого антикорупційного суду таке рішення негайно вручається Генеральному прокурору (виконувачу обов`язків Генерального прокурора).
При цьому глава 7 Закону № 1798-VIII визначає лише порядок оскарження рішення ВРП про надання згоди на затримання судді, утримання його під вартою чи арештом.
Так, на підставі статті 61 Закону № 1798-VIII рішення ВРП про надання згоди на затримання судді, утримання його під вартою чи арештом може бути оскаржене в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством, як складова частина скарги на відповідну ухвалу слідчого судді про затримання судді, утримання його під вартою чи арештом.
Слід зауважити, що застосування на практиці такого заходу забезпечення кримінального провадження, як затримання судді, утримання його під вартою чи арештом, вимагає суворого дотримання регламентованої законодавством процедури.
Так, спеціальними нормами Закону № 1798-VIII судді надано право на оскарження рішення ВРП про надання згоди на його затримання, утримання під вартою чи арештом, яке реалізується в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством, як складова частина скарги на відповідну ухвалу слідчого судді про затримання судді, утримання його під вартою чи арештом.
Отже, положення профільного Закону № 1798-VIII передбачають можливість оскарження лише рішень ВРП про надання згоди на затримання судді, утримання його під вартою чи арештом (стаття 61). Водночас Закон № 1798-VIII не визначає наявності у будь-кого права на оскарження рішення ВРП у випадку відмови цього органу в задоволенні клопотання Генерального прокурора або його заступника про надання згоди на затримання, утримання під вартою чи арешт.
У контексті наведеного слід зазначити, що оскарження рішень ВРП у випадку повернення цим актом Генеральному прокурору або його заступнику подання про надання згоди на утримання під вартою судді не передбачено як Законом № 1798-VIII, так і іншими законами України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
При цьому за усталеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
За такого правового регулювання вважаю, що правильним рішенням Великої Палати Верховного Суду в цій справі було б часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 зі скасуванням рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 4 березня 2024 року та закриттям провадження у справі.
Суддя Н. В. Шевцова