Справа № 520/36105/23
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2024-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Сагайдак В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 р. Справа № 520/36105/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2024, по справі № 520/36105/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Пенсійного Фонду України в Харківській області від 01.11.2023 року № 00 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах згідно ст. ст. 49, 55 Закону України № 196-ХХ11 від 28.02.1991 року «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, яка проживала в с. Мньов Чернігівського району Чернігівської області, населеному пункті, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення з 26 квітня 1986 року по 26 грудня 2003 року та з 01 лютого 2017 року по даний час, тобто не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року, що дає право на зменшення пенсійного віку на шість років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 25 жовтня 2023 року пенсію за віком на пільгових умовах згідно ст. ст. 49, 55 Закону України № 196-ХХ11 від 28.02.1991 року «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, яка проживала в с. Мньов Чернігівського району Чернігівської області, населеному пункті, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення з 26 квітня 1986 року по 26 грудня 2003 року та з 01 лютого 2017 року по даний час, тобто не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року, що дає право на зменшення пенсійного віку на шість років.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2024 задоволено позов.

Визнано протиправним та скасовано рішення Пенсійного Фонду України в Харківській області від 01.11.2023 року № 00 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах згідно ст. ст. 49, 55 Закону України № 196-ХХ11 від 28.02.1991 року «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, яка проживала в с. Мньов Чернігівського району Чернігівської області, населеному пункті, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення з 26 квітня 1986 року по 26 грудня 2003 року та з 01 лютого 2017 року по даний час, тобто не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року, що дає право на зменшення пенсійного віку на шість років.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 25 жовтня 2023 року пенсію за віком на пільгових умовах згідно ст. ст. 49, 55 Закону України № 196-ХХ11 від 28.02.1991 року «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, яка проживала в с. Мньов Чернігівського району Чернігівської області, населеному пункті, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення з 26 квітня 1986 року по 26 грудня 2003 року та з 01 лютого 2017 року по даний час, тобто не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року, що дає право на зменшення пенсійного віку на шість років.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарни апелянт зазначав про неврахування судом першої інстанції того, що заявник проживав у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 01 рік 05 місяців 02 дні, що є недостатнім для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Вказував, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту прав позивача є втручанням у дискреційні повноваження пенсійного органу.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судовим розглядом, позивачка народилася у с. Мньов Чернігівського району Чернігівської області Україна та проживала до 2003 року та з 2017 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 року № 106 і розпорядження від 12.01.1993 року № 17-Р с. Мньов Чернігівського району Чернігівської області було віднесено до третьої зони/зони гарантованого добровільного відселення.

З урахуванням постійного проживання позивача в с. Мньов Чернігівського району Чернігівської області, яке у зв`язку з аварією на Чорнобильській АЕС було віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, з 26 квітня 1986 року по 26 грудня 2003 року та з 01 лютого 2017 року по даний час, позивач отримала статус особи потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), на підтвердження чого 22.07.2022 Чернігівською обласною державною адміністрацією було видано посвідчення серія 002288.

25 жовтня 2023 року позивач через Відділ обслуговування громадян № 9 (сервісний центр ПФУ в м. Славутичі Київської області) подала заяву за призначенням пенсії на підставі п. 2 ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в зв`язку досягненням віку 56 років, наявного статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) та з урахуванням постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року та додатково і рік за два роки проживання в цій зоні ( з 26 квітня 1986 року по 26 грудня 2003 року та з 01 лютого 2017 року по даний час).

На заяву за призначенням пенсії від 25.10.2023 позивач отримала Рішення про відмову у призначенні пенсії № 00 від 01.11.2023 року ГУ ПФУ в Харківській області згідно ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки за висновком відповідача факт проживання або роботи станом на 01.01.1993 р. складає менше 3-х років.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з протиправності рішення ГУ ПФУ у Харківській області щодо відмови в призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Абзацом 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII (далі Закон №796-XII) передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу: потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років - 3 роки* та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року (ч. 2 ст. 55 Закону №796-XII).

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону ( ст. 55 Закону №796-XII).

Таким чином, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років, мають право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

Разом з цим згідно із підпунктом 7 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи у зоні відчуження; посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області обчислено позивачу загальний страховий стаж на рівні 27 років 09 місяців 17 днів.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви позивачем, до періодів перебування в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано:

- період навчання з 01.09.1985 по 16.07.1986 згідно диплома А №435369 (навчалась в м. Чернігові);

- період роботи з 30.07.1986 по 29.12.1989 згідно трудової книжки НОМЕР_1 в м. Чернігові;

- період роботи з 29.04.1991 по 21.08.1991 (неможливо ідентифікувати місце знаходження підприємства);

- період навчання з 01.09.1991 по 01.10.1993 згідно диплома З №0283538 (навчалась в м. Кролевець Сумської області).

Отже, між сторонами виник спір саме з підстав наявності чи відсутності факту постійного проживання чи постійної роботи позивача у зоні безумовного відселення в зазначений період та, відповідно, права останнього користуватися пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у тому числі й щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Відмовляючи у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах згідно ст. ст. 49, 55 Закону України № 196-ХХ11 від 28.02.1991 року «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідач виходив з того, що позивач не проживав у зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки станом на 01.01.1993.

Разом з тим матеріалами справи встановлено, що позивачем на підтвердження постійного проживання території радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року не менше строку (3 років), необхідного для набуття особою такого статусу, надано посвідчення потерпілого від Чорнобильської АЕС 3 категорії серії НОМЕР_2 (а.с. 13).

Крім того, довідкою, виданою виконавчим комітетом Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області гр. ОСОБА_1 підтверджено, що вона дійсно з 26.04.1986 року по 26.12.2003 та з 01.02.2017 по даний час зареєстрована та постійно проживає в с. Мньов Чернігівського району, Чернігівської області (а.с. 50).

Так, відповідно до абз. 5 п. 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 р. № 551 потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 р. прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, і таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а в зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії Б зеленого кольору.

Таким чином, наявність посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що період навчання в навчальних закладах та роботи поза межами с. Мньов лише доводить те, що позивач там навчався і працював, а не проживав, тобто факт навчання і роботи поза межами с. Мньов не заперечує факту проживання в ньому, а наявність довідки про проживання та посвідчення потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС 3 категорії лише підтверджує, що станом на 01 січня 1993 року позивач постійно проживав та перебував у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років.

Відтак, рішення Пенсійного Фонду України в Харківській області від 01.11.2023 року № 00 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Щодо доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про втручання суду у дискреційні повноваження, колегія суддів зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 2 ст. 245 КАС України, захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Колегія суддів зазначає, що у правовідносинах щодо призначення пенсійних виплат органи пенсійного фонду не наділені дискреційними повноваженнями, оскільки зобов`язані прийняти одне з рішень (в даному випадку про призначення пенсії або про відмову у призначенні), яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що судом встановлено неправомірність оскаржуваного рішення відповідача, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про необхідність зобов`язання пенсійного органу призначити ОСОБА_1 з 25 жовтня 2023 року пенсію за віком на пільгових умовах згідно ст. ст. 49, 55 Закону України № 196-ХХ11 від 28.02.1991 року «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особі, яка проживала в с. Мньов Чернігівського району Чернігівської області, населеному пункті, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення з 26 квітня 1986 року по 26 грудня 2003 року та з 01 лютого 2017 року по даний час, тобто не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року, що дає право на зменшення пенсійного віку на шість років

В свою чергу, апелянт як суб`єкт владних повноважень не довів колегії суддів правомірності своїх доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2024 по справі № 520/36105/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов З.Г. Подобайло