Справа № 160/2821/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2024 рокуСправа №160/2821/24
30 січня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність бездіяльності відповідача щодо видачі позивачу паспорту у формі книжечки.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 160/2821/24 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
27 лютого 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано уточнену позовну заяву, в якій позивач вказав відповідачем-2: Покровський відділ у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та в якій просить суд:
- вписати в паспорт мою національність - українка;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
21 березня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Зазначає, що у заяві-анкеті позивача від 26.06.2019 року на видачу паспорта громадянина України у формі ID-картки відсутній підпис заявника, що свідчить про оформлення паспорта з порушенням законодавства. Вказує, що законодавством прямо не заборонена видача паспорта громадянина України у формі книжечки, а також не врегульовано питання видачі паспорту такої форми за наявності дійсного паспорту у формі ID-картки. Вказує, що на паспорті громадянина України у формі ID-картки вказано напис «паспорт є власністю України», що зумовлює визначення позивача як майна, а також уможливлює подальшу передачу позивача в рабство кредиторам України. Заперечує проти способу засвідчення додатків до відзиву, а також копії довіреності представника.
Щодо повноважень представника засвідчувати копію довіреності суд зазначає, що слід вважати підтвердженими повноваження представника юридичної особи на підставі завіреної ним копії довіреності, якщо право цього представника засвідчувати своїм підписом копії документів випливає зі змісту виданої йому довіреності та за відсутності у ній відповідного застереження на вчинення певної дії.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №826/5500/18.
Щодо засвідчення копій документів суд зазначає, що вимоги до процесуальних документів і додатків до них визначає процесуальний закон, а не Національний стандарт України, затверджений Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики. Правила проставлення відмітки про засвідчення копії документа, визначені у пункті 5.27 ДСТУ 4163-2003, не поширюються на засвідчення копій документів, які учасники справи подають до суду.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 року у справі №233/4365/18.
Суд констатує, що надані відповідачем додатки до відзиву, а також копія довіреності представника засвідчені належним чином, в зв`язку з чим відзив з додатками приймається до розгляду. Суд зауважує, що сама позивач у відповіді на відзив висловлювала аргументи на підставі доказів, які надав відповідач, хоча одночасно заперечувала і проти їх прийняття. Виходячи з принципу офіційного з`ясування всіх обставин, для повного та всебічного розгляду справи і виконання завдання адміністративного судочинства суд приймає та враховує відзив разом з додатками до нього.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року продовжено розгляд справи №160/2821/24.
У відповідності до ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами/
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
15 серпня 2023 року позивач звернулася до відповідача-2 із заявою про втрату паспорта 03.08.2023 року (вхідний №603/000234-23), надання платіжних реквізитів для сплати державного мита (вхідний №602/000234-23), про видачу нового паспорту згідно Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-XII (далі Положення №2503-ХІІ) (вхідний №В-20/6/1227-23).
Листом відповідача-2 від 17.08.2023 року №1227-1718/000234-23 на заяву позивача щодо втрати паспорта повідомив порядок дій для оформлення нового паспорта громадянина України.
Листом від 17.08.2023 року №1227-1717/000234-23 відповідач-2 надав позивачу реквізити для сплати державного мита за видачу паспорта громадянина України.
Листом від 17.08.2023 року №1227-1719/000234-23 відповідач повідомив, що наявний у позивача паспорт громадянина України у вигляді ID-картки є дійсним, а тому відсутні правові підстави для повернення дійсного та придатного до використання паспорта. Також вказано, що законодавством не передбачено обміну паспорта громадянина України у формі ID-картки на паспорт громадянина України у формі книжечки за бажанням.
05 жовтня 2023 року позивач звернулася до відповідача-1 із заявою про видачу паспорту громадянина України у формі книжечки згідно Положення №2503-ХІІ, до якої додала заяву про втрату паспорта (Додаток 5 до Тимчасового порядку), заява про видачу паспорта (Додаток 1), дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см, платіжний документ з відміткою в банку про сплату державного мита.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною позивач звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року №2235-III (далі Закон №2235-III) документом, що підтверджує громадянство України, є паспорт громадянина України.
На виконання ст. 5 Закону №2235-III постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України (далі Положення №2503-ХІІ), згідно п. 1 якого паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.
Пунктом 2 Положення №2503-ХІІ встановлено, що паспорт громадянина України (далі - паспорт) видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.
Відповідно до п. 5 Положення №2503-ХІІ паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88х125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок.
Згідно п. 13 Положення №2503-ХІІ для одержання паспорта громадянин подає:
заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України;
свідоцтво про народження;
дві фотокартки розміром 35х45 мм;
у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.
Частиною 1 статті 4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 року №5492-VI (далі Закон №5492-VI) встановлено, що Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону №5492-VI внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних». У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.
Згідно з пунктом «а» частини 1 статті 13 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України і оформлення такого передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14.07.2016 № 1474-VIII, який набрав чинності з 1 жовтня 2016 року, (далі - Закон № 1474-VIII) статтю 13 Закону № 5492-VI доповнено частиною 3 наступного змісту: «Паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій. Посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідчення водія не містять безконтактного електронного носія.»
Також Законом № 1474-VIII частину 2 статті 21 Закону № 5492-VI викладено в такій редакції: «Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.»
Згідно з частинами 1, 2, 4 та 5 статті 14 Закону № 5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 (далі Постанова №302), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, затверджено зразок бланка, технічного опису та Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України.
Згідно з пунктами 1-3 Порядку №302 паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт.
Відповідно до п. 5 Порядку №302 у разі втрати або викрадення паспорта особі замість втраченого або викраденого оформляється та видається новий паспорт.
Підпунктом 1 пункту 7 Порядку № 302 встановлено, що оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта особі, яка досягла 14-річного віку, здійснюються на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.
Пунктами 14 та 32 Порядку № 302 закріплено перелік інформації про особу, на ім`я якої оформляється паспорт, яка вноситься до заяви-анкети, а також документи, які подає заявник для оформлення паспорта.
Застосовуючи вищевикладені нормативні положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Реалізація волевиявлення громадянина на отримання паспорта, незалежно від форми такого, здійснювалась і здійснюється шляхом подання заяви-анкети до компетентного органу особисто особою, яка звертається за отриманням паспорта, із зазначенням інформації та долученням документів, які передбачені вимогами чинного законодавства. При цьому, дотримання особою певних правил, пов`язаних з процедурою оформлення та видачі паспорта, зокрема щодо дотримання форми заяви, є обов`язковим.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 22.03.2024 року у справі № 540/4500/21, від 08.06.2023 року у справі №380/5977/21 та інших.
Стосовно доводів позивача про недійсність її паспорту громадянина України у формі ID-картки з огляду на відсутність підпису в заяві-анкеті суд зазначає, що такі доводи є безпідставними. Так, позивачем за результатом звернення в 2019 році до органів міграційної служби отримано на руки паспорт громадянина України у формі ID-картки, що позивач не заперечувала. Також позивач протягом 4 років використовувала цей паспорт, а після його втрати повідомила про втрату органи міграційної служби. В своїй сукупності така поведінка позивача свідчить, що вона сама ставилася до наявного документу як до дійсного та належного, використовувала його за призначенням та надавала йому відповідного значення.
Більш того, в цій справі не заявлено вимог щодо протиправності дій відповідача стосовно анкети-заяви позивача, поданої в 2019 році, а тому суд позбавлений можливості надавати правову оцінку дійсності паспорта громадянина України позивача у формі ID-картки з огляду на відсутність вимог до відповідних дій суб`єктів владних повноважень щодо оформлення такого паспорта за результатом подання позивачем заяви-анкети в 2019 році, не оскаржено і дії щодо присвоєння позивачу УНЗР. Також суд зауважує, що позивач не надала змістовних пояснень щодо способу отримання нею паспорта громадянина України у формі ID-картки без підписання заяви анкети, в т.ч. посилалась лише на відсутність підпису на наданому відповідачами примірнику (а не на проставлення нею такого підпису в цілому), тобто позивач оспорювала доказ, а не обставину як таку.
Окремо суд зауважує, що сама позивач в тексті позовної заяви зазначає: «звертаючись до ЦНАП щодо отримання паспорта… не було повідомлено про можливість оформлення та видачі паспорта зразка 1994 року. Оформлення на моє ім`я ID-картки не відповідало моїй внутрішній волі та моєму волевиявленню за відсутності поінформованості» - тобто, сама позивач визнає, що особисто вжила цілеспрямованих дій для отримання паспорта громадянина України у формі ID-картки.
Стосовно доводів позивача про те, що в паспорті громадянина України у формі ID-картки в наявності відмітка про належність такого паспорту Україні і відповідним становищем позивача як майна, ризиками передачі позивача в рабство за зобов`язаннями України суд зазначає, що згідно ч. 1, 2 ст. 13 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є власністю України. Тобто, паспорт громадянина України (незалежно від форми) належить державі, оскільки це правило визначено нормативно-правовим актом вищої юридичної сили. Як наслідок, відповідні доводи позивача є безпідставними, оскільки вони змістовно виключають отримання паспорта громадянина України у будь-якій формі, однак позивач наполягає на видачі їй такого документу певної форми.
Оцінюючи ці доводи змістовно суд констатує їх безпідставність, оскільки жодною нормою національного законодавства не передбачено перенесення або ототожнення правового режиму речі, яка перебуває у володінні особи, на саму таку особу. Жодних обґрунтованих доводів про реальність стверджуваних ризиків позивачем не наведено, що свідчить про безпідставність підстав позову в цій частині.
Щодо юридичного значення отримання позивачем паспорту громадянина України раніше суд зауважує, що попереднє отримання позивачем паспорту громадянина України у формі ID-картки та паспорту громадянина України для виїзду за кордон, при виготовленні якого було надано згоду на обробку персональних даних та було присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде, свідчить, що отримання паспорта громадянина України у вигляді ID-картки жодним чином не порушує права позивачки та в будь-якому разі не є втручанням у її приватне і сімейне життя
З вказаного також слід дійти висновку про відсутність порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 08.06.2023 року у справі №380/5977/21, від 21.12.2022 року у справі №160/1/21.
Доводи позивача щодо наслідків відсутності у неї паспорта громадянина України (підтвердження громадянства, укладання цивільно-правових угод, здійснення особистих майнових прав) є безпідставними, оскільки позивача не позбавлено права отримати паспорт громадянина України, в свою чергу спосіб правового регулювання спірних правовідносин є компетенцією законодавця.
Позивач в тексті позовної заяви зазначила, що положеннями п. 16 Положення №2503-ХІІ «передбачено можливість обміну паспорта замість втраченого». Це твердження не відповідає дійсності, оскільки згідно цієї норми права обмін паспорта провадиться у разі:
1) зміни (переміни) прізвища, імені або по батькові;
2) встановлення розбіжностей у записах;
3) непридатності для користування.
Тобто, випадок втрати паспорта громадянина України не є підставою для обміну паспорта.
Щодо застосування загальної норми права (п. 13 Положення №2503-ХІІ) суд вказує, що позивач не посилалась на це положення в ході взаємодії з відповідачем та під час звернення до суду, в т.ч. не виконала вимоги цієї норми права.
Щодо недійсності попереднього паспорта згідно положень Порядку №302 позивача суд зазначає, що позивачем не підтверджено подання нею заяви-анкети для оформлення паспорта замість втраченого згідно п. 7 Порядку №302, а також документів згідно п. 46 Порядку №302. Отже, положення Порядку№302 згідно доводів позивача (п. 108) застосуванню не підлягають, оскільки передбачають наслідки, які настають згідно інших норм саме Порядку №302 (п. 7, 46), яких позивачем не дотримано, докази зворотного в матеріалах справи відсутні.
Щодо доводів позивача про надання їй реквізитів для сплати державного мита (яке сплачується за видачу паспорта зразка 1994 року) суд зазначає, що в цій частині взаємовідносин позивача та відповідача позивач просила надати їй інформацію, яка була надана згідно діючого нормативно-правового акту Закону України «Про державне мито» (п. 6 ст. 2). Юридичних наслідків, про які стверджує позивач, надання позивачу відповідачем інформації про зміст правового регулювання не створює.
Оскільки заявником не дотримано процедури звернення для оформлення паспорта та не надано необхідних для цього документів, правові підстави для задоволення позову відсутні.
Подібний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 29.02.2024 року у справі № 280/5678/22.
Отже, незалежно від змісту відповіді відповідача, заява позивача не могла бути задоволена, а тому рішення за результатом її розгляду, яким позивачу фактично відмовлено у видачі паспорту громадянина України у формі книжечки, є правильним по своїй суті, адже правових підстав для задоволення заяви позивача не існувало, в зв`язку з чим рішення іншого змісту відповідачем не могло бути прийнято.
Сама по собі незгода позивача зі змістом відповіді не спростовує факту розгляду вказаного звернення в установленому законом порядку та не може бути підставою для визнання протиправною відмову відповідача і задоволення позовних вимог щодо зобов`язання останнього видати паспорт у формі книжечки, навіть у разі наявності в неї такого права, оскільки заявником не було дотримано процедури звернення за паспортом та не надано необхідних для цього документів.
Заявник не позбавлений права на звернення до суду за судовим захистом у разі, коли нею буде дотримано всіх необхідних процедур, проте за наслідками буде відмовлено у видачі паспорта у формі книжечки.
Суд також зазначає, що ця справа не відповідає ознакам зразкової справи №806/3265/17, оскільки у справі №806/3265/17, на відміну від цієї справи, звертався до уповноваженого суб`єкта із повним переліком документів, які необхідні для оформлення паспорта у формі книжечки, а також йому раніше не було присвоєно УНЗР, він не мав паспорта громадянина України у формі ID-картки.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 29.02.2024 року у справі № 280/5678/22.
Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.
Щодо розподілу судових витрат.
В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Покровського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко