Справа № 380/15418/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/15418/23 пров. № А/857/25275/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гулкевич І.З.), ухвалене у порядку письмового провадження в м.Львові 27 листопада 2023 року у справі № 380/15418/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

05.07.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі Управління), просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 24.12.2021 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області розглянути заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 та прийняти рішення щодо видачі посвідки на постійне проживання відповідно до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого 25.04.2018 постановою Кабінету Міністрів України №322.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 24.12.2021 №02-02/54 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого у 2003 році, та про скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 19.03.2018, виданої громадянину російської федерації ОСОБА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію з підстав, передбачених пунктом 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», без наведення прямої норми іншого закону, яка чітко регламентує причини щодо скасування рішення, що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним. Суд першої інстанції вказав, що спірне рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну прийнято за відсутності визначеної Законом України «Про імміграцію» підстави для його прийняття, що свідчить про необґрунтоване втручання держави у право позивача, гарантоване йому статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд першої інстанції дійшов висновку, що, слід визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області №02-02/54 від 24.12.2021 та рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 19.03.2018, виданої громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач не просив суд першої інстанції скасовувати рішення відповідача від 24.12.2021 №02-02/54 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, оскільки скасування рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні та рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну не є тотожними (однаковими) та регулюються і приймаються на підставі різних нормативно-правових документів. Скаржник вказує, що позивачу оформлено громадянство на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» та документовано тимчасовим посвідченням громадянина України НОМЕР_2 від 13.08.2018. Скаржник зазначає, що посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.03.2018 з безстроковим терміном дії, скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку №321. Скаржник зауважує, що відповідач під час прийняття рішення від 24.12.2021 діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Законом України «Про імміграцію», Порядком №1983, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу вказавши, що наявність підстави, визначеної пунктом 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» - не підтверджена. Вказує, що відповідачем суб`єктом владних повноважень станом на час звернення до суду не було надано позивачу інформацію про відмову у видачі посвідки із зазначенням причин на підставі пп. 3 п. 64 Порядку №321.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 як громадянин російської федерації, проживає на території України протягом 20 років. У 2003 році ВГІРФО УМВСУ у Львівській області видано ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію.

11.10.2008 між ОСОБА_2 (громадянкою України) та ОСОБА_1 (громадянином рф) укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Городоцького районного управління юстиції Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У подружжя народились дочки 05.05.2021, що підтверджується свідоцтвами про народження.

16.03.2018 ОСОБА_1 звернувся у Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області із клопотанням щодо обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням 25-річного віку та був документований посвідкою серії НОМЕР_1 від 19.03.2018 з безстроковим терміном дії.

13.08.2018 ОСОБА_1 видано тимчасове посвідчення громадянина України з терміном дії до 13.08.2020.

Згідно змісту висновку уповноважених осіб Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 24.12.2021 за інформацією відділу з питань громадянства громадянину ОСОБА_1 оформлено громадянство України та документовано тимчасовим посвідченням громадянина України від 13.08.2018 терміном дії до 13.08.2020. Оформлена посвідка на постійне місце проживання серії НОМЕР_1 від 19.03.2018 не повернута. Відтак вважають за доцільне скасувати рішення ВГІРФО УМВСУ у Львівській області у 2003 році про надання дозволу на імміграцію громадянину російської федерації, скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.03.2018 з безстроковим терміном дії.

Рішенням від 24.12.2021 №02-02/54 Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області скасувало дозвіл на імміграцію в Україні виданий у 2003 році ВГІРФО УМВСУ у Львівській області громадянину ОСОБА_1 на підставі п.6 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Зазначено, що видана посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.03.2018 терміном дії безстроково скасовано на підставі підп.1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання. Зокрема, зазначено, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасуванню дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, суд апеляційної інстанції виходить з таких підстав.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 2491-III).

Відповідно до частини 4 статті 11 Закону № 2491-III особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Статтею 12 Закону № 2491-III встановлено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Частинами 1 та 2 статті 13 Закону № 2491-III встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983), визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування.

Відповідно до пункту 21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з пунктом 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Таким чином, з аналізу вказаних норм вбачається, що дозвіл на імміграцію може бути виданий лише особам, які не є громадянами України. Закон №2491-III встановлює перелік підстав, з яких може бути скасований дозвіл на імміграцію, який не є вичерпним. Такий дозвіл може бути скасований як з підстав, передбачених Законом №2491-III, так і в інших випадках, передбачених законами України.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну прийняте на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію». При цьому у висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянину російської федерації ОСОБА_1 вказано, що за інформацією відділу з питань громадянства громадянину ОСОБА_1 оформлено громадянство України та документовано тимчасовим посвідченням громадянина України НОМЕР_2 від 13.08.2018 терміном дії до 13.08.2020.

При цьому, при посиланні у спірному рішенні на пункт 6 частини 1 статті 12 Закону №2491-ІІІ відповідачем не зазначена норма Закону, яка передбачає інші підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну, крім тих, що наведені у статті 12 Закону №2491- ІІІ.

Згідно з підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок №321), на який є покликання у висновку відповідача, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Аргументи скаржника про те, що скасування дозволу на імміграцію зумовлене набуттям позивачем статусу громадянина України, в контексті правомірності спірного рішення, є безпідставними, оскільки а ні висновок, а ні рішення від 24.12.2021 №02-02/54 не містять покликання на норму закону, який встановлює обов`язок скасування дозволу на імміграцію у зв`язку із набуттям особою громадянства України.

Також суд апеляційної інстанції враховує, що тимчасове посвідчення НОМЕР_2 від 13.08.2018 видане до 13.08.2020, що спростовує твердження скаржника про перебування позивача в статусі громадянина України на час прийняття спірного рішення. Крім того, рішення про набуття позивачем громадянства України відповідач не надав.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що вказані відповідачем мотиви висновку, які надалі стали підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання позивача, не є обґрунтованими, оскільки не містять підстав, за яких особу може бути позбавлено дозволу на імміграцію, відповідач не довів підстав застосування пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», як підставу прийняття спірного рішення. Підстава, за якої відповідачем скасовані дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання не мають конкретної причини, а містять лише відсилання на інші випадки, передбачені законами України. Однак, в оскаржуваному рішенні відповідач такий конкретний «інший випадок», який би був передбачений законами України як підстава для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, не вказав.

Таким чином, відповідач під час прийняття рішення від 24.12.2021 №02-02/54 діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття та без урахування принципу пропорційності, тому таке рішення підлягає скасуванню.

Оскільки скасування посвідки на постійне проживання ІН НОМЕР_3 від 19.03.2018 є наслідком прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію від 24.12.2021 №02-02/54, яке визнано судом протиправним та скасовано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області №02-02/54 від 24.12.2021 про скасування посвідки на постійне проживання в Україні ІН 161035 від 19.03.2018, виданої громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

Оскільки сторони не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, рішення суду першої інстанції відповідно до статті 308 КАС України в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено мотиви протиправності рішення Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 24.12.2021 №02-02/54 та скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії ІН 161035 від 19.03.2018, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року у справі № 380/15418/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко