Справа № 809/436/17
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 809/436/17 пров. № А/857/2225/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Максим Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року у справі за його позовом до Міністра оборони України, Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України, Командувача оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », Юридичного департаменту Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною бездіяльності, визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на публічні службі,

головуючий суддя у І інстанції Боршовський Т.І.,

судді Чуприна О.В., Шумей М.В.,

час ухвалення судового рішення 14 год 43 хв,

місце ухвалення судового рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 14 грудня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просив:

визнати протиправною бездіяльність Юридичного департаменту Міністерства оборони України (далі Департамент), що полягає у невізуванні наказу Міністра оборони України №627 від 07 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

визнати незаконним та скасувати наказ Міністра оборони України (далі Міністр) №627 від 07 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

зобов`язати Міністра представити суду звіт про виконання судового рішення протягом місяця після набрання чинності.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року у справі № 809/436/17 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції суд виходив із того, що доводи позивача про те, що наказ Міністра № 627 від 07 липня 2016 року прийнято з порушенням вимог частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», абзацу 1 пункту 228, абзацу 4 пункту 233, пункту 236, пункту 23 8, абзацу 4 пункту 246 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» та пунктів 12.1, 12.3, 12.7, 12.9, 12.11 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України є безпідставними.

Оспорюваний наказ № 627 від 07 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби прийнятий уповноваженим на це суб`єктом владних повноважень на підставі, визначеній пунктом «ж» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку) у межах повноважень та у спосіб, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Тому позовні вимоги про поновлення позивача на публічній службі задоволенню не підлягають.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі.

Наполягає на тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги його доводів про те, що оскаржуваний наказ Міністра був виданий з порушенням встановленого порядку його підготовки та прийняття з огляду на те, що документи про його звільнення взагалі не відпрацювалися і як такого подання на звільнення не було.

Окрім цього, оспорюваний наказ не пройшов правове забезпечення в Департаменті на предмет своєї законності та обґрунтованості у порушення наказу Міністра від 28 березня 2013 року "Про порядок підготовки, подання на підпис, видання та розсипки наказів Міністерства оборони України».

У відзивах на апеляційну скаргу позивача відповідачі та третя особа підтримали доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечили обґрунтованість апеляційних вимог та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представники відповідачів та третьої особи у ході апеляційного розгляду заперечили обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзивах на апеляційну скаргу. Просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 15 листопада 2015 року № 876 ОСОБА_1 призначено військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 № 267 від 29 червня 2016 року вирішено провести службове розслідування з метою з`ясування причин та передумов затримання за підозрою у скоєнні кримінального правопорушення військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 підполковника ОСОБА_1 .

Наказ винесено у зв`язку із тим, що 29 червня 2016 року близько 14.00 год від чергового ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 стало відомо про затримання оперативними працівниками ВБКОЗ УСБУ в Івано-Франківській області ОСОБА_1 у дворі військового комісаріату за підозрою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 Кримінального кодексу України (далі КК) «Одержання хабара».

30 червня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 КК.

За результатами службового розслідування 05 липня 2016 року заступником військового комісара по роботі з особовим складом начальником групи по роботі з особовим складом та громадськістю ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковником ОСОБА_3 було складено Акт проведеного службового розслідування, який затверджено військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 . Як зазначено у вказаному акті, військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковник ОСОБА_1 , будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, з метою незаконного збагачення, протягом березня-червня 2016 року вимагав та отримав у призовника неправомірну вигоду у розмірі 1200 доларів США за сприяння у непризові останнього на строкову військову службу, тобто вчинив правопорушення, передбачене частиною 3 статті 368 КК. 29 червня 2016 року після отримання частини неправомірної вигоди позивач був затриманий службовими особами військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону та оперативними працівниками ГУ НП в Івано-Франківській області, у нього було вилучено предмет неправомірної вигоди кошти в сумі 400 доларів США.

Своїми діями позивач, будучи керівником військового комісаріату, який безпосередньо відповідає за стан обліково-призовної роботи та мобілізаційну готовність військового комісаріату, не забезпечив особистого прикладу щодо запобігання вчиненню злочинів у військовому комісаріаті та умисно порушив вимоги статей 8, 19, 68 Конституції України, статтей 3, 22, 24 Закону України «Про запобігання корупції», статей 6, 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», абзаців другого, п`ятого, сьомого статті 11, статей 16, 58, 59, 101, 102, абзацу першого статті 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзаців другого, шостого статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що вимагають від військовослужбовців свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, не допускати самому та стримувати своїх товаришів від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому, проявив особисту недисциплінованість, низькі морально-ділові якості, що привели до порушення законодавства та свідомого отримання неправомірної вигоди від цивільної особи; вказані дії дискредитують високе звання офіцера Збройних Сил України.

На підставі висновків вказаного Акту 05 липня 2016 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 прийнято наказ №278 «Про результати проведення службового розслідування», відповідно до пункту 1 якого вирішено за порушення абз. 2, 5, 7 статті 11, статей 16, 58, 59, абз. 1 статті 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абз. 2, 6 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України клопотати перед вищим командуванням про накладення на військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 підполковника ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення - позбавлення військового звання.

Відтак, військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_4 05 липня 2016 року було направлено Командувачу військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » клопотання про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді "позбавлення військового звання" на підполковника ОСОБА_1 .

Наказом Міністра від 07 липня 2016 року № 142 КП за неналежне виконання службових обов`язків, визначених статтями 14, 15 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, порушення військової дисципліни військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України підполковника ОСОБА_1 позбавлено військового звання.

Наказом Міністра від 07 липня 2016 року № 627 підполковника ОСОБА_1 , військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України звільнено з військової служби у запас за пунктом "ж" частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку) та виключено зі списків особового складу Збройних Сил України з 07 липня 2016 року.

ОСОБА_1 не погодився із правомірністю наказу Міністра №627 від 07 липня 2016 року та звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки доводів апелянта про порушення при винесенні наказу Міністра №627 від 07 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас встановленого порядку прийняття, що призвело до його протиправності.

При цьому позивачем фактично не оспорюється процедура проведення щодо нього службового розслідування та обґрунтованість зроблених у його ході висновків, а також наявність саме у Міністра повноважень щодо винесення оспорюваного наказу.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано приписами Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ)

Згідно із частиною 1 статті 2 вказаного Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Як передбачено частиною 2 статті 2 Закону № 2232-ХІІ, проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина 4 статті 2 Закону № 2232-ХІІ).

Одним із видів військової служби, передбачених у частині 6 статті 2 Закону № 2232-ХІІ, є військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.

Згідно із приписами частини 1 статті 24 Закону № 2232-ХІІ початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Відповідно до пункту «ж» частини 6 статті 26 Закону № 2232-ХІІ в редакції на час виникнення спірних правовідносин контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку з позбавленням військового звання у дисциплінарному порядку.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначено Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі Дисциплінарний статут).

Приписами частини 4 статті 1 Дисциплінарного статуту (тут і надалі у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:

Додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;

бути пильним, зберігати державну таємницю;

додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;

виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;

поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;

не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Згідно з статтею 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Пунктом «ж» статті 68 Дисциплінарного статуту передбачено можливість накладення на молодших та старших офіцерів дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення військового звання.

Позивачем не заперечується те, що на час його перебування на посаді військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України Міністр щодо нього був командиром (начальником), до повноважень якого віднесено видання наказу про звільнення з військової служби у запас за пунктом "ж" статті 68 Дисциплінарного статуту (у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку) та виключення зі списків особового складу Збройних Сил України.

При вирішенні спору суд апеляційної інстанції враховує те, що ОСОБА_1 неодноразово оспорював у судовому порядку правомірність наказів Міністра №142КП від 07 липня 2016 року (про позбавлення військового звання) та №627 від 07 липня 2016 року (про звільнення у зв`язку із позбавленням військового звання).

Так, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року у справі 809/1055/16, яке вступило у законну силу, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністра оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання дій протиправними, скасування наказу № 142КП від 07 липня 2016 року та наказу №627 від 07 липня 2016 року, а також зобов`язання до вчинення дій.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року у справі №809/425/17, яке вступило у законну силу, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністра оборони України про визнання незаконним та скасування наказу за №142КП від 07 липня 2016 року.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі № 0940/2426/18, яке вступило у законну силу, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного військового комісара, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Міністерство оборони України про скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_4 № 278 від 05 липня 2016 року «Про результати проведення службового розслідування».

Таким чином, у судовому порядку було підтверджено правомірність наказу Міністра від 07 липня 2016 року № 142 КП, яким за неналежне виконання службових обов`язків, визначених статтями 14, 15 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, порушення військової дисципліни військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України підполковника ОСОБА_1 позбавлено військового звання у дисциплінарному порядку.

Як уже зазначалося, відповідно до пункту «ж» частини 6 статті 26 Закону №2232 у редакції на час виникнення спірних правовідносин, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, з урахуванням наведеного правового регулювання, звільнення військовослужбовця, який проходив службу за контрактом, у випадку позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку є безальтернативним.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 у частині порушення встановленого порядку опрацювання та підготовки структурними підрозділами Міністерства документів, необхідних для прийняття Міністром оспорюваного наказу №627 від 07 липня 2016 року апеляційний суд зазначає таке.

На переконання суду апеляційної інстанції, можливість звільнення позивача з військової служби у спірному випадку наказом Міністра №627 від 07 липня 2016 року на підставі приписів пункту «ж» частини 6 статті 26 Закону №2232 безпосередньо пов`язана із наявністю наказу № 142 КП від 07 липня 2016 року. При цьому оспорюваний наказ №627 від 07 липня 2016 року є похідним від наказу № 142 КП від 07 липня 2016 року.

Відтак, наявність чинного наказу № 142 КП від 07 липня 2016 року, правомірність якого встановлена у судовому порядку, позбавляла Міністра будь-якої дискреції при прийнятті рішення, оформленого наказом №627 від 07 липня 2016 року.

При цьому відповідно до наявної у матеріалах справи належно засвідченої копії зворотної сторони сторінки наказу Міністра від 07 липня 2016 № 627 (т.4 а.с. 125) його проект підготовлений у Департаменті кадрової політики Міністерства та містив візування (погодження) т.в.о. директора Департаменту кадрової політики Міністерства, начальника відділу управління кар`єрою та комплектування офіцерами посад номенклатури Міністерства Департаменту кадрової політики Міністерства, а також відтиск печатки Юридичного департаменту Міністерства оборони України, підпис його посадової особи та дату 07 липня 2016 року.

Разом із тим, оцінюючи загалом доводи апелянта щодо наявності можливих порушень встановленого порядку прийняття оспорюваного наказу Міністра від 07 липня 2016 № 627, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність. Відтак, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

На думку апеляційного суду, напрацьовані ЄСПЛ положення про правові наслідки допущених судами порушень при розгляді справ та критерії його застосування можуть бути вжиті за аналогією й до аналізу оскаржуваного у цій справі адміністративного акту відповідача.

Зокрема, не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.

Будь-які процесуальні та/або процедурні порушення, пов`язані із самим оформлення результатів діяльності суб`єктів владних повноважень по фіксації недотримання суб`єктом приватного права вимог законодавства оцінюється судом з урахуванням всіх обставин справи та необхідністю досягненням балансу між інтересами особи, яка звинувачується у правопорушенні, та суспільними (публічними) інтересами. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 210/5129/17 та від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21.

При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що відповідно до вироку Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року в кримінальному провадженні № 1-кп/346/279/2016 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 28, частиною 2 статті 369-2 Кримінального кодексу України, і призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 1500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 25500 грн.

Відтак, з огляду на встановлені фактичні обставини щодо наявністю чинного наказу Міністра № 142 КП від 07 липня 2016 року та вироку Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2016 року в кримінальному провадженні № 1-кп/346/279/2016, який вступив у законну силу, навіть можлива наявність порушення процедури прийняття оспорюваного наказу Міністра №627 від 07 липня 2016 року не може складати достатніх підстав для визнання його протиправним і скасування.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року ЄСПЛ зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Окрім того, в аспекті оцінки аргументів учасників справи ЄСПЛ також неодноразово зазначав, зокрема у рішенні «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява №30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах «Van de Hurk v. The Netherlands» (заява № 16034/90, пункт 61), «Шкіря проти України» (заява № 30850/11, пункт 43). Разом з тим, у вказаному рішенні Суд звертає увагу на те, що ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися в залежності від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

У Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року у справі № 809/436/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 10 червня 2024 року.