Справа № 260/2386/24
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2024-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 червня 2024 року м. Ужгород№ 260/2386/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г. п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років).

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що в 2023 році позивач неодноразово звертався до командування Військової частини НОМЕР_1 з рапортами про звільнення з військової служби, однак такі не розглядалися по суті. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 відповідача було зобов`язано розглянути його рапорти та прийняти рішення по їх суті з врахуванням висновків суду. Однак таке рішення суду виконано не було. В подальшому 25 жовтня 2023 року позивач повторно подав рапорт на звільнення з військової служби на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23, який розглянутий також не був. Поряд з цим, позивач вважає, що він має законні підстави для звільнення з військової служби з огляду на самостійне виховання малолітньої дитини, що підтверджується рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20.03.2023 у справі №302/411/23.

13 травня 2024 року відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву №1/487 від 06.05.2024, в якому проти задоволення позову заперечив. Зокрема, зазначив, що військовою частиною НОМЕР_1 було належним чином виконано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23, а саме: розглянуто рапорти ОСОБА_1 та надано вмотивовані відповіді. Окрім того, вважає, що позивач не має законних підстав для звільнення з військової служби, оскільки останній не може здійснювати самостійного догляду за малолітньою дитиною, одночасно перебуваючи в зоні ведення бойових дій. При цьому при вирішенні питання встановлення місця проживання дитини та підтвердження здійснення за нею догляду позивач ввів в оману уповноважені органи та не повідомив те, що він є діючим військовослужбовцем. Також вважає, що позивач не може бути одиноким батьком, оскільки розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком не доводить факту відсутності участі матері у вихованні дитини.

20 травня 2024 року представник позивача подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відповідь на відзив, в якому доводи відповідача вважає безпідставними. Зауважує, що при розгляді рапортів від 24.03.2023 та від 19.05.2023 відповідач не врахував висновків суду про те, що ОСОБА_1 здійснює самостійне виховання дитини, яка перебуває на його утриманні. Разом з тим, ця обставина підтверджена належними доказами, правова оцінка яким надана у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23. В свою чергу відповідач будь-яких дій, направлених на перевірку сімейного стану позивача, не вчиняв.

27 травня 2024 року представник позивача подав до суду додаткові пояснення, в яких наголосив на тому, що згідно з діючою на момент написання таких пояснень редакцією Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», факт самостійного виховання та утримання дитини за рішенням суду є обов`язковою підставою для звільнення з військової служби.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що старший солдат ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) був призваний на військову службу 25 лютого 2022 року у зв`язку з мобілізацією та станом на день виникнення спірних правовідносин проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

21 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапортом від 24.03.2023, в якому просив звільнити його з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років).

Вказаний рапорт отримано відповідачем 21 квітня 2023 року, що підтверджується відміткою про вхідну кореспонденцію (штамп на копії рапорту про отримання від 21 квітня 2023 року).

19 травня 2023 року позивач повторно звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом, в якому просив звільнити його у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років).

Даний рапорт отримано відповідачем також того ж дня 19 травня 2023 року, що теж підтверджується відміткою про отримання, зробленою капітаном ОСОБА_2 .

Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду поданих 21 квітня 2023 року та 19 травня 2023 року рапортів ОСОБА_1 звернувся за захистом до суду.

Так, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 . Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду поданих ОСОБА_1 рапорту від 24 березня 2023 року та рапорту від 19 травня 2023 року про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років). Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорти від 24 березня 2023 року та 19 травня 2023 року військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років), з врахуванням висновків суду. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

В подальшому 25 жовтня 2023 року (за твердженнями позивача) ОСОБА_1 подав на ім`я командира 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому знову просив звільнити його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. До такого рапорту долучив наступні документи: копію паспортних даних, копію ідентифікаційного номеру, копію свідоцтва про народження дитини (доньки), копію витягу з реєстру територіальної громади №2023/001470589, копію Білківської сільської ради №42 від 21.02.2023, копію висновку органу опіки та піклування Білківської сільської ради №02-15/447 від 16.03.2023, копію рішення Міжгірського районного суду від 20.03.2023 у цивільній справі №302/411/23, копію довідки про навчання Іршавського ЗЗСО І-ІІІ ступенів №2 Іршавської міської ради Закарпатської області від 01.03.2023 №01-28/32, копію рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 (акр. спр. 71 72).

Поряд з цим, жодних доказів вручення такого рапорту Військовій частині НОМЕР_1 , як от докази направлення засобами поштового зв`язку або відмітка про реєстрацію особисто поданого рапорту в канцелярії військової частини, матеріали справи не містять.

25 січня 2024 року ОСОБА_1 подав на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому повідомив про неможливість отримання та виконання припису на вибуття в зону безпосереднього виконання бойового завдання Військової частини НОМЕР_1 з огляду на самостійне утримання та виховання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На вказаному рапорті наявна відмітка Військової частини НОМЕР_1 про прийняття такого 25.01.2024 (арк. спр. 37).

З метою звільнення з військової служби у зв`язку із здійсненням самостійного виховання дитини віком до 18 років, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду. При цьому переважна більшість аргументів щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог зводиться до неналежного виконання відповідачем рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Нормами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Вказане кореспондується також з положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Ч. 3 ст. 1 Закону №2232 передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону №2232).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.

Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII.

Положеннями ст. 2 вказаного законодавчого акту визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, які передбачають, серед іншого, з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів та визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до вимог Закону №2232, на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 .

В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та неодноразово звертався до командування Військової частини НОМЕР_1 з рапортами (від 24.03.2023 та від 19.05. 2023) про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

Відповідно до п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Так, як було зазначено вище рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 . Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду поданих ОСОБА_1 рапорту від 24 березня 2023 року та рапорту від 19 травня 2023 року про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років). Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорти від 24 березня 2023 року та 19 травня 2023 року військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років), з врахуванням висновків суду. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

Отже, фактично право позивача щодо розгляду поданих рапортів від 24.03.2023 та від 19.05.2023, в яких порушено питання звільнення з військової служби, було захищено рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23, що набрало законної сили 20 листопада 2023 року.

Ст. 1291 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Вказана процесуальна норма кореспондується також з норми статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 1402-VIII 02.06.2016.

За приписами ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Ч.ч. 2, 4 ст. 372 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Таким чином, провівши правовий аналіз вищезазначених законодавчих норм, суд зазначає, що будь-яке рішення суду, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому виконанню, що повинно бути забезпечене органами Державної виконавчої служби України.

Окрім того, нормами Кодексу адміністративного судочинства України передбачена можливість встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах та визнання протиправності рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду, що покликані забезпечити додатковий механізм спонукання відповідача до виконання судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що обґрунтування даного адміністративного позову позивачем фактично зводяться до невиконання Військовою частиною НОМЕР_1 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23, в якому, на думку позивача, встановлено всі обставини наявності в нього права на звільнення з військової служби.

Поряд з цим, суд зазначає, що правовідносини щодо виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 повинні вирішуватися або в межах адміністративної справи №260/6269/23 (в порядку ст.ст. 382, 383 Кодексу адміністративного судочинства України) або шляхом звернення до органів Державної виконавчої служби України.

З матеріалів даної адміністративної справи вбачається, що ОСОБА_1 скористався вищезазначеними способами забезпечення виконання рішення суду, зокрема звертався до Закарпатського окружного адміністративного суду в межах справи №260/6269/23, що підтверджується відомостями Комп`ютерної програми «Діловодства спеціалізованого суду» та до органів Державної виконавчої служби України.

Так, ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.04.2024 №260/6269/23 судом прийнято звіт Військової частини НОМЕР_1 від 03 січня 2024 року за №1/365 про виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 року у справі №260/6269/23 та завершено процедуру судового контролю за виконанням такого судового рішення.

Поряд з цим, така ухвала суду оскаржена представником позивача в апеляційному порядку, а тому питання щодо виконання в повному обсязі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 року у справі №260/6269/23 ще залишається не вирішеним.

Тому суд вважає, що обґрунтування заявлених в даній адміністративній справі позовних вимог про наявність підстав для зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби з огляду на необхідність забезпечення виконання судового рішення є неналежним способом захисту порушених, на думку позивача, його прав, оскільки законодавством не передбачена можливість забезпечення виконання судового рішення шляхом подання нового позову в загальному порядку.

Щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 25.10.2023, копія якого наявна в матеріалах справи, в якому позивач повторно просить Військову частину НОМЕР_1 звільнити його з військової служби, суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства оборони України від 26.07.2018 №370 затверджено Інструкцію з діловодства та документування управлінської інформації в електронній формі в Міністерстві оборони України та Генеральному штабі Збройних Сил України (далі Інструкція), що визначає зміст та загальні вимоги щодо документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в апараті Міністерства оборони України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів Збройних Сил України, інших органах військового управління, установах, організаціях, що структурно входять до складу Міноборони та Генерального штабу, а також на підприємствах, що належать до сфери управління Міноборони, незалежно від способу фіксації та відтворення інформації, яка міститься в документах, включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік і контроль за виконанням.

Відповідно до п. 3.4 Інструкції, заява (рапорт) документ, який подається для реєстрації та містить офіційне повідомлення з проханням чи пропозицією. Заява подається державним службовцем або працівником Збройних Сил. Рапорт подається військовослужбовцем Збройних Сил.

Згідно п. 5.7 Інструкції датою документа є дата його реєстрації.

Так, на доданому позивачем примірнику рапорту від 25.10.2023 відсутня відмітка про його реєстрацію Військовою частиною НОМЕР_1 , завірена підписом уповноваженої особи частини, незважаючи на те, що на всіх інших поданих позивачем рапортах така відмітка наявна.

Доказів надіслання такого рапорту засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 також до суду не надав, хоча докази скерування на адресу Військової частини НОМЕР_1 всіх інших надісланих засобами поштового зв`язку чи електронною поштою документів були долучені до матеріалів справи.

Доказами в адміністративному судочинстві, в розумінні ст. 72 КАС України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд вважає, що ОСОБА_1 не надано доказів подання до Військової частини НОМЕР_1 рапорту від 25.10.2023.

На думку суду, вирішенню питання звільнення військовослужбовця з військової служби повинно передувати звернення такого до командування Військової частини НОМЕР_1 з рапортом, в якому зазначаються підстави звільнення з військової служби та додаються документи, які їх підтверджують.

При цьому суд зазначає, що відповідно до п. п. 225 Положення, уповноваженою особою на прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби є саме командир Військової частини НОМЕР_1 , який на підставі оцінки поданого військовослужбовцем рапорту та долучених до нього документів, повинен надати правову оцінку наявності передбачених законодавством підстав для звільнення. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та надавати правову оцінку поданим документам, до того, як такі були оцінені уповноваженим органом.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Верховний Суд також висловив свою правову позицію стосовно поняття «дискреційні повноваження». Так у постанові №825/2228/18 від 02.07.2020 Верховний Суд зазначив, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії», в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

З огляду на вищезазначене суд не може надавати оцінку документам, які не були подані на розгляд військовій частині, та приймати за результатами такої рішення щодо наявності або відсутності підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби, оскільки в такому разі суд порушить принцип розподілу влади та втрутиться у виключну компетенцію уповноваженого на прийняття такого рішення органу.

Таким чином, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, крізь призму встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін