Справа № 620/126/24
Суддя: Маринчак Нінель Євгеніївна
Дата ухвалення: 2024-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/126/24 Суддя (судді) першої інстанції: Сергій КЛОПОТ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Маринчак Н.Є.

суддів: Черпака Ю.К., Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

04 січня 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, апелянт), у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02 березня 2023 року по 29 листопада 2023 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02 березня 2023 року по 29 листопада 2023 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02 березня 2023 року по 29 листопада 2023 року, однак не більше чим за шість повних місяців.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що привело до неправильного вирішення справи по суті.

Апелянт зазначає, що він не має свого фінансово-економічного органу та, відповідно не включений до мережі розпорядників бюджетних коштів третього рівня, знаходиться на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_2 . Таким чином, за позицією апелянта, Військовою частиною НОМЕР_1 на стадії виниклих між сторонами спірних правовідносин не було допущено протиправної бездіяльності у відношенні позивача щодо можливої затримки розрахунку при звільненні; заявлені позивачем у цій справі позовні вимоги до Військової частини НОМЕР_1 в частині визнання її дій протиправними, виходячи із завдань адміністративного судочинства, визначених у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є передчасними.

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що на момент здійснення розрахунку з ОСОБА_1 , а саме на момент звільнення станом на 02 березня 2023 року спору між позивачем та Військовою частиною НОМЕР_1 не існувало, що підтверджується особистим підписом позивача, що міститься в пункті 14 грошового атестату, виданого Військовою частиною НОМЕР_2 від 07 березня 2023 року № 312, відтак відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України і стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, відповідач зазначає, що судом першої інстанції порушений порядок зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та не застосовано правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Від позивача до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до фактичних обставин справи, наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 24 лютого 2023 року № 178 відповідно до частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач був звільнений з військової служби у запас.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 02 березня 2023 року № 52 з 02 березня 2023 року позивач виключений із списків особового складу частини та направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 , вважаючи невірним обрахунок грошового забезпечення за період з 24 лютого 2022 року по 02 березня 2023 року, звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду за захистом своїх прав.

Зазначена інформація, в свою чергу, спростовує висновки апелянта щодо відсутності між позивачем та Військовою частиною НОМЕР_1 на момент здійснення розрахунку з ОСОБА_1 , а саме станом на 02 березня 2023 року спору щодо сум грошового забезпечення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року по справі № 620/3716/23, яке набрало законної сили 09 серпня 2023 року, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обрахунку ОСОБА_1 грошового забезпечення та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення з 24 лютого 2022 року по 02 березня 2023 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2022, 2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, одноразової грошової допомоги у разі звільнення, компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2022, 2023 роки та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022, 2023 роки відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року у справі № 620/3716/23, 29 листопада 2023 року Військовою частиною НОМЕР_1 проведено повний розрахунок з позивачем шляхом перерахунку на карту належного грошового забезпечення в сумі 280 353,32 грн.

12 грудня 2023 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, у якій просив в триденний строк нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 березня 2023 року по 29 листопада 2023 року.

Не отримавши запитуваного нарахування та виплатити середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 березня 2023 року по 29 листопада 2023 року , вважаючи свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку, є протиправними, відтак зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02 березня 2023 року по 29 листопада 2023 року, однак не більше чим за шість повних місяців.

Надаючи оцінку зазначеним обставинам справи, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, судом першої інстанцій правомірно застосовано до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України, що, в свою чергу, спростовує твердження апелянта щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України і стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 за статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ положення статті 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Надаючи оцінку доводам апелянта в частині того, що Військова частина НОМЕР_1 не має свого фінансово-економічного органу та, відповідно не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів третього рівня, а знаходиться на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_2 , відтак не є належним відповідачем у справі, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не наведено таких доводів при розгляді справи у суді першої інстанції.

Відповідно до встановлених обставин справи, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 02 березня 2023 року № 52 з 02 березня 2023 року позивач виключений із списків особового складу частини та направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За доводами апелянта, Військова частина НОМЕР_1 перебуває на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 . Однак, матеріалами справи зазначена інформація не підтверджується.

Крім того, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року по справі № 620/3716/23, яке набрало законної сили 09 серпня 2023 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення з 24 лютого 2022 року по 02 березня 2023 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2022, 2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, одноразової грошової допомоги у разі звільнення, компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2022, 2023 роки та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022, 2023 роки відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2023 року у справі № 620/3716/23, Військовою частиною НОМЕР_1 проведено повний розрахунок з позивачем 29 листопада 2023 року шляхом перерахунку на карту належного грошового забезпечення в сумі 280 353,32 грн.

За таких обставин, доводи апелянта щодо неналежного визначення відповідача у межах даної справи є необґрунтованими.

Розглядаючи доводи Військової частини НОМЕР_1 щодо необхідності застосування принципу співмірності при розгляді даної справи, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Водночас Верховний Суд у постановах від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ.

Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 Кодексу законів про працю України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Так, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, у чинній редакції, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

На дату звернення позивача (04 січня 2024 року) до суду з цим позовом стаття 117 Кодексу законів про працю України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, і підлягала застосуванню.

Виходячи з того, що спірні правовідносини виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у чинній редакції, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, критерії співмірності відшкодування середнього заробітку, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, застосуванню не підлягають.

Аналогічна правова позиція підтримана висновками Верховного Суду у постановах № 300/1906/21 від 02 травня 2024 року, № 140/16184/23 від 01 травня 2024 року, № 400/8493/23 від 30 квітня 2024 року.

Положеннями частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що посилання відповідача щодо необхідності застосування висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц є безпідставними.

На підставі вищенаведеного колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач Маринчак Н.Є.

Судді: Черпак Ю.К.

Штульман І.В.