Справа № 320/4550/23
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2024-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2024 року № 320/4550/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ТОВ ДАНКО

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернулось ТОВ ДАНКО з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, у якому просив суд:

-визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 05.01.2022 № та №.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Позовні вимоги вмотивовані тим, що за результатами фактичної перевірки відповідачем прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яким позивачу безпідставно визначено зобов`язання сплатити штраф у розмірі 1000000,00 грн., оскільки останнє прийнято з порушенням норм ПК України. За наслідками перевірки податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем пп. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України, проте позивач не згодний з таким висновком. Стверджує, що ТОВ «ДАНКО» здійснює діяльність щодо будівництва доріг та автострад, для цього у позивача перебувають на балансі транспортні засоби та позивач здійснює зберігання палива безпосередньо у баках (резервуарах) цих транспортних засобів, які не є акцизними складами. Таким чином, ТОВ «ДАНКО» не є розпорядником акцизного складу, оскільки протягом календарного 2023 року позивачем отримано пального в обсягах, що не перевищує 1000 куб.м. Крім того, позивачем акцентовано увагу на тому, що питання щодо дотримання платником податків вимог податкового обліку та зберігання документів не можуть бути досліджені у ході проведення фактичної перевірки. Також, позивач посилається на порушення порядку проведення фактичної перевірки.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що за результатами фактичної перевірки встановлено порушення ТОВ «ДАНКО» п. 85.2 ст. 85, п. 63.3 ст. 63, пп. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України. Зокрема, відповідачем в обґрунтування правової позиції зазначено, що станом на 13.12.2021 ТОВ «ДАНКО» надані не у повному обсязі документи щодо обігу підакцизних товарів, які є предметом перевірки, а саме, чим порушено п. 85.2 ст. 85 ПК України; перевіркою встановлено, що ТОВ «ДАНКО» в період з 24.07.2020 до 21.06.2021 здійснювало зберігання ПММ без отримання ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання) за адресою: Ківерцівський район, с.Озеро, вул.Олексюка, буд.31-Б, чим порушено пп. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України; ТОВ «ДАНКО» не поставлено на облік у контролюючому органі шляхом подання повідомлення за формою № 20-ОПП, об`єкти оподаткування, або об`єкти пов`язані з оподаткуванням, або через які провадиться діяльність, чим порушено вимоги п. 63.3 ст. 63 ПК України.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 28.02.2023 у справі було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДАНКО» (код ЄДРПОУ - 32727466) зареєстроване як юридична особа 22.10.2003, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС у м.Києві.

Економічними видами діяльності ТОВ «ДАНКО» є: 08.99 Добування інших корисних копалин та розроблення кар`єрів; 42.91 Будівництво водних споруд; 42.99 Будівництво інших споруд; 43.11 Знесення; 43.12 Підготовчі роботи на будівельному майданчику; 43.29 Інші будівельно-монтажні роботи; 45.31 Оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; 46.49 Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення; 46.71 Оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами; 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарнотехнічним обладнанням; 46.75 Оптова торгівля хімічними продуктами; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 52.10 Складське господарство; 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів; 77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів; 38.11 Збирання безпечних відходів; 38.12 Збирання небезпечних відходів; 38.21 Оброблення та видалення безпечних відходів; 38.22 Оброблення та видалення небезпечних відходів; 41.10 Організація будівництва будівель; 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель; 42.11 Будівництво доріг і автострад (основний); 42.12 Будівництво залізниць і метрополітену; 42.13 Будівництво мостів і тунелів; 42.21 Будівництво трубопроводів; 42.22 Будівництво споруд електропостачання та телекомунікацій; 52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту.

ТОВ «ДАНКО» має ліцензію на зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 03.06.2021 з терміном дії з 22.06.2021 до 22.06.2026.

Посадовими особами Головного управління ДПС у Волинській області на підставі пп. 80.2.2, пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (із змінами та доповненнями), наказів Головного управління ДПС у Волинській області від 29.11.2021 № 3512 «Про проведення фактичної перевірки» та від 08.12.2021 № 3610 «Про продовження строку проведення фактичної перевірки», направлень на перевірку від 29.11.2021 № 3808/03-20- 07-05 та №3809/03-20-07-05, службових посвідчень в період з 29.11.2021 по 13.12.2021 було проведено фактичну перевірку місця зберігання пального ТОВ «ДАНКО» () за адресою: Волинська область, Ківерцівський, с. Озеро, вул. Олексюка, буд. 31-Б.

За результатами перевірки складено акт фактичної перевірки від 13.12.2021 реєстраційний №10657/03-20-07-05/32727466.

Перевіркою встановлено порушення вимог:

пп. 230.1.2, п. 230.1 ст. 230 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (із змінами та доповненнями;

п. 22.1 ст. 22, п. 63.3 ст. 63, п. 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями) (далі - ПКУ);

п. 8.4 розділу VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 09.12.2011 № 1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів л від 22.04.2014 № 462), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.05.2014 за № /280.

Як свідчать обставини справи, 02.12.2021 було здійснено виїзд на місце зберігання пального та встановлено наявність резервуару для зберігання палива об`ємом 11000 л.

Станом на 14 год. 59 хв. 02.12.2021, в присутності ОСОБА_1 , працівниками Головного управління ДПС у Волинській області здійснено зняття залишків дизельного пального (далі - ДП).

Фактичні залишки пального на момент перевірки в ємності для зберігання пального становили 272 л. (додаток 1 до Акта), про що надано відповідальною особою письмове пояснення.

На письмовий запит перевіряючих у вказаний термін підприємством не надано документів, які становлять предмет перевірки, про що складено відповідний акт. 07.12.2021 підприємству повторно надіслано на електронні адреси посадових осіб підприємства запит про надання документів - запитувані документи не надано, про що складено відповідний акт.

На адресу Головного управління ДПС у Волинській області 08.12.2021 надійшов лист ТОВ «ДАНКО» з проханням продовжити термін проведення перевірки на 5 діб. Представнику підприємства 09.12.2021 вручено копію наказу Головного управління ДПС у Волинській області від 08.12.2021 № 3610 «Про продовження строку проведення фактичної перевірки» та повторний запит про надання документів. У вказаний термін підприємством не надано документів, які становлять предмет перевірки, про що складено відповідний акт.

ТОВ «ДАНКО» на місце зберігання пального за адресою: Волинська область, Ківерцівський, с. Озеро, вул. Олексюка, буд. 31-Б отримано ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 03.06.2021 реєстраційний № 2100106, термін дії 3 22.06.2021 до 22.06.2026.

Згідно з даними ЄРАН ДПС України ТОВ «ДАНКО» на місце зберігання пального за адресою: Волинська області, Ківерцівський район, с. Озеро, вул. Олексюка, буд. 31-Б у році зареєстровані акцизні накладні, наведені в таблиці 1 до Акту. За період з 24.07.2020 по 31.12.2020 обсяг пального склав в кількості 56343 л.

Згідно з даними ЄРАН ДПС України ТОВ «ДАНКО» на місце зберігання пального за адресою: Волинська область, Ківерцівський район, с. Озеро, вул. Олексюка, буд. 31-Б році зареєстровані акцизні накладні, наведені в таблиці 2 до Акту. За період 01.01.2021 по 22.10.2021 обсяг пального склав в кількості 415274 л.

Станом на 13.12.2021 о 15 год. 33 хв. представником ТОВ «ДАНКО» Шкарлатюк К.С. частково надано копії видаткових накладних, товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів, які наведені в таблицях 1 та 2 до Акту.

Крім того, для перевірки надано документи щодо придбання ГІММ у ДП «Авіком Рівне» (). Інформація щодо відвантаження пального від постачальника до ТОВ «ДАНКО» в ЄРАН ДПС України відсутня. Відпуск пального здійснювався на підставі наступних документів, а саме: від 19.04.2021 №1288, ТТН від 19.04.2021 № АР-00001288 щодо отримання ДП-3-Євро5- ВО в кількості 9102 л. (об`єм нафтопродукту приведений до 115°С) - постачальник ДП «Авіком Рівне» (), пункт навантаження: м. Рівне, пров. Робітничий, буд. 5, пункт розвантаження: Ківерцівський район, с. Озеро, вул. Олексюка, буд. 31-Б; від 15.03.2021 №720, ТТН від 15.03.2021 № АР-00000720 щодо отримання ДП-3-Євро5- ВО в кількості 5458 л. (об`єм нафтопродукту приведений до 115°С) - постачальник ДП «Авіком Рівне» (), пункт навантаження: м. Рівне, пров. Робітничий, буд. 5, пункт розвантаження: Ківерцівський район, с. Озеро, вул. Олексюка, буд. 31-Б.

На письмові запити перевіряючих до перевірки не надано: аналіз (журнал - ордер) по 203 рахунку «Паливо», картка рахунку 203 «Паливо» в розрізі місць зберігання та видів палива поденно, аналіз (журнал - ордер) по 63 рахунку «Розрахунки із вітчизняними постачальниками», по 37 рахунку «Розрахунки з різними дебіторами», по 68 рахунку «Розрахунки за іншими операціями» в частині придбання ПММ, письмове пояснення щодо фізичного розвантаження придбаних ПММ, інформації щодо ємностей, в які здійснювався злив та зберігання ПММ. Також не надано письмові пояснення щодо порядку прийняття ПММ у значних обсягах від постачальників.

Враховуючи вищевикладене, ТОВ «ДАНКО» в періоді з 24.07.2020 до 21.06.2021 «здійснювало зберігання ПММ без отримання ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) за адресою: Ківерцівський район, с. Озеро, вул. Олексюка, буд. 31-Б, чим порушено ст. 15 Закону України від 19.12.1995 №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» (із змінами та доповненнями).

Також перевіркою встановлено, що ТОВ «ДАНКО» не подано повідомлення за формою №20-ОПП щодо наявних об`єктів оподаткування, які використовуються при веденні господарської «діяльності, а саме: резервуар для зберігання пального (ємністю 11 м.куб.), чим порушено п. 22.1 ст.22, п. 63.3 ст. 63 ПКУта п.8.4 розділу VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 09.12.2011 № 1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22.04.2014 №462), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.05.2014 за №503/25280.

У зв`язку з відсутністю посадових осіб ТОВ «ДАНКО» за адресою: Ківерцівський район, с. Озеро, вул. Олексюка, буд. 31-Б контролюючим органом надавались письмові запити про надання документів (в т.ч. надсилались на електронну адресу підприємства). По причині ненадання підприємством у визначені строки запитуваних документів особами, які проводили перевірку, складено акти, які засвідчували факти ненадання у визначений у запиті строк (надання не в повному обсязі) документів, що становили предмет перевірки за період, який підлягав перевірці, чим порушено ст. 44, ст. 85 ПКУ.

Головним управлінням ДПС у м.Києві, відповідно до акту перевірки 13.12.2021 №10657/03-20-07-05/32727466, винесено ППР від 05.01.2022: № , про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у сумі 1000 000,00 грн за порушення п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України та №, про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у сумі 2040,00 грн (1 020,00 грн. + 1 020,00 грн.), за порушення п. 63.3 ст. 63, п. 85.2 ст. 85 ПК України.

Вважаючи вказані рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

V. Норми права

За правилами ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані положеннями Податкового кодексу України (далі ПК України).

Положеннями ст. 7 ПК України встановлено, що будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Згідно з п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Пунктом 61.1 ст. 61 ПК України визначено, що податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Контролюючі органи, визначені п.п. 41.1.1 п. 41.1 ст. 41 ПК України, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій ст. 19-3 цього Кодексу, здійснюють контроль за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті, за додержанням порядку приймання готівки для виконання платіжних операцій (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), проведення розрахункових операцій, а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, наявністю торгових патентів (п.п. 19-1.1.4 п. 19-1.1 ст. 19-1 ПК України).

Також контролюючі органи здійснюють контроль у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечують міжгалузеву координацію у цій сфері (п.п. 19-1.1.14 п. 19-1.1 ст. 19-1 ПК України).

Відповідно до п. 75.1, ст. 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи (ст. 75.1 ПК України).

Фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) (п.п. 75.1.3 п.75.1 ст. 75 ПК України).

Порядок проведення фактичних перевірок регламентовано ст. 80 ПК України, де зазначено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Відповідно до пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема (1) у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, (2) а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Тобто, здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального є самостійною обставиною, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства. У даному випадку достатньо самого факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництво і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального).

Як вбачається зі змісту пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, фактична перевірка може проводитися у разі здійснення контролюючим органом функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Отже, зазначені правові норми дозволяють проведення фактичної перевірки платника податків, у тому числі на виконання функцій контролюючого органу, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19.12.1995 р. № 481/95-ВР (далі - Закон № 481/95-ВР), зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик; місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Частиною 1 ст. 15 Закону № 481/95-ВР визначено, що оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

V. Оцінка суду

Надаючи оцінку висновкам акту перевірки, який слугував підставою для застосування податковими повідомленнями-рішеннями №, від 05.01.2022 штрафних (фінансових) санкцій, суд виходить із того, що пункт 128-1.2 статті 128-1 ПК України визначає, що відсутність з вини платника податку реєстрації акцизних складів у системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового платником податку - розпорядником акцизного складу - тягне за собою накладення штрафу в розмірі 1000000 гривень.

Відповідно до підпункту «б» абзацу шостого підпункту 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 ПК України платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані зареєструвати усі акцизні склади в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.

Згідно з абзацами сьомим, восьмим підпункту 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 ПК України один акцизний склад може бути зареєстрований виключно одним розпорядником акцизного складу. Один розпорядник акцизного складу може зареєструвати один і більше акцизних складів. Забороняється здійснення реалізації пального без наявності зареєстрованих витратомірів-лічильників, рівнемірів-лічильників та резервуарів, без реєстрації акцизного складу.

Визначення поняття акцизний склад та умови віднесення тієї чи іншої території до категорії акцизного складу визначено підпунктом 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України, а саме:

а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;

б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення, (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом:

а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;

б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.

Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;

в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;

г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;

ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.

У межах цієї справи позивач стверджує, що всі його території зберігання пального не є акцизним складом в силу підпункту «б» підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України, відповідно до якої не є акцизним складом приміщення або територія за таких умов у сукупності:

- на кожній з територій (приміщень) загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів;

- суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії);

- суб`єкт господарювання використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.

Судом встановлено, що у позивача наявний резервуар для зберігання палива об`ємом 11000 л за адресою: Ківерцівський район, с.Озеро, вул. Олексюка, 31б. Станом на 02.12.2021 фактичні залишки пального становили 13,6 см (272 л).

Отже, загальна кількість резервуарів, що використовується для зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів.

При цьому позивач використовує пальне для власних потреб та не здійснює його продажу іншим особам.

Зазначені обставини сторонами не заперечуються та не оскаржуються.

Спір між сторонами виник через різне тлумачення одного з критеріїв, за якими визначається належність відповідної території (приміщення) до акцизного складу, а саме обсягу отриманого пального, що не має перевищувати 1000 кубічних метрів.

Податковий орган уважає, що для визначення відповідності позивача такому критерію необхідно встановити загальну кількість отриманого та оприбуткованого позивачем пального протягом календарного року, тобто фактично скласти кількість отриманого пального з усіх складів та у разі, якщо обсяг отриманого пального буде перевищувати 1000 кубічних метрів, то платник податків зобов`язаний реєструвати акцизний склад по кожному з приміщень (територій).

У свою чергу позивач зазначає, що обсяг отриманого пального необхідно встановлювати щодо кожного місця зберігання окремо, тобто кожне з місць зберігання може отримувати пальне в обсязі, що не перевищує 1000 кубічних метрів.

При цьому, судом встановлено та не спростовано позивачем, що перевіркою встановлено, що ТОВ «Данко» на місце зберігання пального за адресою: Ківерцівський р-н, с. Озеро, вул. Олексюка, 31Б отримано ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 03.06.2021, реєстраційний номер 2100106, термін дії: з 22.06.2021 де 22.06.2026, але не зареєстровано платником акцизного податку та не зареєстровано акцизний склад, за адресою: Волинська область, Ківерцівський р-н, с. Озеро, вул. Олексюка, 31Б.

У ході аналізу бази даних ЄР АН та з СЕАРП та СЕ перевіркою встановлено, ще на ТОВ «Данко» протягом 2020 року контрагентами-постачальниками зареєстровані акцизні накладні на відвантаження пального (дизельне паливо за кодом УКТЗЕД ) від постачальників з доставкою через пересувні акцизні склади продавця на загальну кількість 1 425 410,75 літрів.

Таким чином, ТОВ «Данко» після отримання обсягів пального, що перевищують 1000 кубічних метрів (1 000 000 літрів) у межах календарного року, вважався розпорядником акцизного складу, та на порушення до вимог п.п. 230.1.2 п. 230.1 ст. 230 ПК України не здійснено реєстрацію такого складу за місцем зберігання пального за адресою: Волинська область, Ківерцівський р-н., с. Озеро, вул. Олексюка, 31/Б.

На момент вирішення спору по суті наявна правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 15.01.2024 у справі №260/4885/22, відповідно до якої хоча за кожним з об`єктів обсяг отриманого пального не перевищує 1000 кубічних метрів, врахуванню підлягає саме загальний обсяг отриманого платником податку пального за всіма місцями зберігання, який у цьому випадку перевищує встановлену граничну межу.

Аналогічна правова позиція визначена і в постанові Верховного Суду від 11.10.2023 у справі №420/4383/23.

Зважаючи на викладене, недотримання однієї з умов, передбачених пунктом «б» підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України, свідчить про належність усіх місць зберігання пального позивача до акцизних складів, що зумовлює обов`язок позивача зареєструвати відповідні об`єкти як акцизні склади.

Отже, висновки контролюючого органу щодо наявності порушень положення підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14, підпункту 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 ПК України та необхідності застосування відповідальності, передбаченої підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та пункту 128-1.2 статті 128-1 цього Кодексу, є правильними.

Відтак, податкове повідомлення-рішення від 05.01.2022 № є правомірним та не підлягає скасуванню.

Щодо тверджень позивача про наявність процесуальних порушень з боку відповідача під час проведення фактичної перевірки, суд зазначає таке.

Пунктом 80.1 статті 80 ПК визначено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки (пункт 80.2 статті 80 ПК України).

Перед початком фактичної перевірки, з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція (пункт 80.4 статті 80 ПК України).

Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу (пункт 80.5 статті 80 ПК України).

Стаття 81 ПК України визначає умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок.

Так, згідно із абзацами 1-4 пункту 81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.

При цьому, абзац 5 пункту 81.1 статті 81 ПК України визначає, що непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється (абзац 6 пункту 81.1 статті 81 ПК України).

За змістом абзаців 7-8 підпункту 81.1 статті 81 ПК України при пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Підстави призначення, обставини та порядок проведення перевірки визначено положеннями статті 80 ПК України.

Строки проведення фактичної перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу.

Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Судом встановлено, що в основу проведення фактичної перевірки платника податків відповідачем покладено підпункти 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Зазначеним положенням передбачено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт (пункт 86.1 статті 86 ПК України).

За змістом пунктів 86.5, 86.6 статті 86 ПК України акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки. Акт (довідка) про результати зазначених перевірок підписується особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та його законними представниками (у разі наявності).

У разі відмови платника податків, його законних представників або особи, яка здійснювала розрахункові операції, від підписання акта (довідки), посадовими особами контролюючого органу складається акт, що засвідчує факт такої відмови.

У разі відмови платника податків або його законних представників від отримання примірника акта (довідки) перевірки чи неможливості його вручення платнику податків або його законним представникам чи особі, яка здійснювала розрахункові операції з будь-яких причин, такий акт або довідка надсилається платнику податків у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень.

Відмова платника податків або його законних представників чи особи, яка здійснювала розрахункові операції, від підписання акта перевірки або отримання його примірника не звільняє платника податків від обов`язку сплатити визначені контролюючим органом за результатами перевірки грошові зобов`язання.

Податкове повідомлення-рішення приймається в порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки, та надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу (пункт 86.8 статті 86 ПК України).

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення.

В ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що підставою для прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень стали висновки фактичної перевірки, що викладені в акті від 13.12.2021 №10657/03-20-07-05/32727466, призначеної наказом Головного управління ДПС у Волинській області від 29.11.2021 №3512.

Обґрунтовуючи протиправність прийнятих податкових повідомлень-рішень, позивач у позові вказує на єдину підставу - допущення відповідачем процедурних порушень під час проведення фактичної перевірки, що виразились у проведенні перевірки за відсутності правових підстав, оскільки у наказі про призначення перевірки не вказано конкретної інформації щодо порушення платником податкового законодавства та відсутні конкретні підстави її призначення, наказ не містить періоду діяльності, що має перевірятись, перевірку проведено без виконання вимог ПК України щодо повідомлення про перевірку, належного вручення наказу та направлень на перевірку, а акти відмови від підписання в направленнях та від ознайомлення та підписання акту перевірки складені щодо осіб, які не є ані найманими працівниками, ані представниками.

Однак, такі доводи позивача не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, сформовану у постанові від 08.09.2021 по справі № 816/228/17, де міститься наступний правовий висновок: «У разі якщо контролюючий орган був допущений до проведення перевірки на підставі наказу про її проведення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права платника податків, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права. Неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення».

Таким чином, головним критерієм, покладеним в основу визнання правових актів органу державної влади незаконними з процедурних підстав, є порушення адміністративних процедур, покликаних забезпечувати платникам податків реалізацію й захист їх прав.

Щодо зауважень позивача про незазначення у наказі на перевірку конкретної інформації щодо порушення платником податкового законодавства.

Суд зазначає, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, за наявності хоча б однієї з визначених у пункті 80.2 статті 80 ПК України підстав.

У спірному випадку наказ про проведення фактичної перевірки позивача містить посилання на підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Суд зазначає, єдиною передумовою та підставою для призначення фактичної перевірки з питання дотримання платником податків податкової дисципліни, передбаченою підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, є наявна та/або отримана в установленому законодавством порядку інформація від визначеного у цій же нормі кола суб`єктів: державних органів або органів місцевого самоврядування. Жодних інших підстав ця норма не встановлює.

Відповідно, саме наявність та/або отримання інформації є тією фактичною підставою для прийняття рішення про призначення фактичної перевірки, яке оформлюється у формі наказу і надає право контролюючому органу на його реалізацію шляхом проведення перевірки, за наслідками якої контролюючий орган має повноваження на прийняття відповідного рішення.

Підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України містить перелік сфер об`єктів податкового контрою, інформація про можливі порушення в яких має бути перевірена на предмет її підтвердження/спростування, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Застосована законодавцем у цій нормі конструкція щодо наявної/отриманої інформації - «яка свідчить про можливі порушення» - дає підстави для висновку, що вона має вказувати саме на можливі порушення платником податків законодавства у визначеній сфері, тобто ті ймовірні, засновані на обґрунтованих припущеннях, порушення, які підлягають перевірці на підставі цієї інформації.

Водночас аналіз абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України не дає підстав для висновку, що в наказі про проведення перевірки в обов`язковому порядку має бути зазначено конкретну норму податкового або іншого законодавства, контроль за якими покладено на контролюючи органи, яка порушується платником.

Аналіз підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України дає підстави для висновку, що в ньому достатньою мірою розкривається як правова, так і фактична підстави для призначення фактичної перевірки, а саме - наявність/отримання інформації від визначеного кола суб`єктів щодо можливого допущеного порушення податкової дисципліни у сферах здійснення платниками податків розрахункових операцій, наявності чи відсутності відповідних дозвільних документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

За таких обставин, відсутність у наказі про проведення фактичної перевірки на підставі підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України посилання на конкретну інформацію, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства не є та не може бути безумовною підставою для висновку про незаконність такої перевірки, оскільки навіть якщо контролюючий орган не розкриває зміст інформації у наказі, суд не позбавлений можливості при розгляді цієї справи дослідити цінність такої інформації та з`ясувати, чи спричинив такий недолік можливість реалізації платником податків своїх прав та здійснити їх захист.

Поряд з цим, у випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення. Покликання у наказі на підпункт 80.2.2 пункт 80.2 статті 80 ПК України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Тому такий наказ не можна вважати протиправним. Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, якій містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним.

Відповідний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 26.03.2024 у справі №420/9909/23, який враховується судом відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.

Як передбачено пунктом 74.3 статті 74 ПК України зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, для формування та реалізації єдиної державної податкової політики. А згідно з пунктом 74.1 статті 74 ПК України податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, зберігається в базах даних Інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем (далі - Інформаційні системи) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.

Отже, під інформацією, яка може свідчити про можливі порушення платником податків законодавства, в розумінні підпункту80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України необхідно розуміти, в тому числі і інформацію, яка отримана із інформаційних баз даних органів державної податкової служби, як і інша інформація, отримана такими органами на виконання покладених функцій.

Зважаючи на викладене, а також тієї обставини, що відповідач на час прийняття наказу володів інформацією про ймовірні порушення платником (позивачем) вимог податкового законодавства, у цьому випадку були наявні підстави для проведення фактичної перевірки відповідно до підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

За таких обставин, суд вважає, що призначення відповідачем фактичної перевірки з наведених у прийнятому наказі підстав є способом реалізації відповідних управлінських функцій контролюючим органом з метою перевірки отриманої інформації про можливі порушення податкового законодавства в діяльності суб`єкта господарювання ТОВ «ДАНКО», що відповідає диспозиції норми підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, тому доводи позивача про те, що фактичну перевірку проведено за відсутності правових підстав безпідставні та спростовуються матеріалами справи.

Щодо доводів позивача про те, що перевірку проведено за неналежного повідомлення про проведення фактичної перевірки.

Суд звертає увагу, що особливість фактичних перевірок та їх відмінність від усіх інших перевірок, які проводяться податковими органами, полягає у тому, що при їх проведенні перевіряються не бухгалтерські документи, а правильність фактичних дій (фактичного стану речей) суб`єкта підприємницької діяльності.

При цьому, за змістом положень пункту 80.1 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Як вбачається з матеріалів справи, фактична перевірка господарської одиниці позивача за адресою: АДРЕСА_1 , була здійснена у присутності інспектора з кадрів позивача ОСОБА_1 , про що є відмітка в акті фактичної перевірки.

При цьому, за змістом пункту 81.1 статті 81 ПК України, у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови, і у такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

У спірному випадку, інспектору з кадрів позивача ОСОБА_1 вручено копію наказу про проведення фактичної перевірки, ним здійснено записи про ознайомлення з направленнями на проведення фактичної перевірки та йому було вручено запит про надання документів, необхідних для проведення фактичної перевірки в частині обігу паливно-мастильних матеріалів із значенням терміну надання запитуваних документів, що цілком узгоджується з наведеними приписами ПК України.

Доводи позивача про те, що вказана особи не є уповноваженою особою позивача не враховуються судом з наступного.

Законодавцем визначено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення фактичної перевірки за умови пред`явлення направлення на проведення, копії наказу про проведення перевірки, службового посвідчення, платнику податків безпосередньо, його уповноваженому представнику, особам, які фактично проводять розрахункові операції.

Суд зазначає, в акті фактичної перевірки зазначений інспектор з кадрів позивача ОСОБА_1 як уповноважений представник ТОВ «Данко», у присутності якого була здійснена перевірка, відповідно, він був присутній під час фактичної перевірки.

В акті перевірки також наявна інформація про працевлаштування інспектора кадрів ОСОБА_1 на ТОВ «ДАНКО».

Крім того, на наявність у вказаного представника позивача певних повноважень діяти від імені та в інтересах свідчить надання частини документів, які випробовувалися контролюючим органом у ході проведення фактичної перевірки.

За викладених обставин, суд відхиляє довози позивача про те, що відповідач не виконав вимоги пункту 81.1 статті 81 ПК України та не ознайомив з наказом та направленнями на перевірку, у спосіб, визначений у ньому, оскільки на початку фактичної перевірки було дотримано вимоги податкового законодавства.

За таких обставин, доводи позивача про те, що відповідач не виконав законодавчо обов`язку щодо ознайомлення перед початком фактичної перевірки з наказом та направленнями не знайшли свого обґрунтованого підтвердження.

Окрім того, матеріалами справи підтверджено, що за результатами фактичної перевірки господарської одиниці позивача, посадовими особами Головного управління ДПС у Волинській області було складено, підписано і зареєстровано в ДПС акт фактичної перевірки.

В акті зазначено, що інспектор відділу кадрів ТОВ «ДАНКО» не мав зауважень щодо акту перевірки, ознайомлений з матеріалами перевірки.

Отже, відповідачем були дотримані вимоги щодо порядку складання і направлення акту фактичної перевірки, а права позивача на ознайомлення з актом, його отримання і надання заперечень порушені не були.

Щодо твердження позивача про те, що у відповідача відсутні повноваження щодо прийняття рішень з огляду на проведення фактичної перевірки ГУ ДПС у Волинській області, суд зазначає таке.

Дійсно фактична перевірка ТОВ «ДАНКО проведена у відповідності до наказу №3512 від 29.11.2022 Головним управлінням ДПС у Волинській області, за результатами якої складено Акт №10657/03-20-07-05/32727466 від 13.12.2021.

Суд звертає увагу на те, що основним місцем обліку ТОВ «ДАНКО» як платника податків є ГУ ДПС в м.Києві (за місцем реєстрації юридичної особи), що підтверджується відомостями з ЄДР.

Відповідно підпункту 1.6.3.4 пункту 1.6.3 Наказу Державної податкової служби України від 04.09.2020 № 470 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів Державної податкової служби України при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків»: у разі якщо платник податків (його відокремлені підрозділи) здійснює свою діяльність не за основним місцем обліку платника податків, територіальний орган ДПС, який проводив фактичну перевірку, у день реєстрації акта (довідки) в цьому органі направляє системою електронного документообігу його електронну копію та копію інших матеріалів перевірки до територіального органу ДПС за основним місцем обліку платника податків, та не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації акта (довідки) направляє акт (довідку) і відповідні матеріали у паперовій формі.

У разі встановлення за результатами фактичної перевірки порушень законодавства керівник (заступник керівника або уповноважена особа) територіального органу ДПС за основним місцем обліку зазначеного платника податків забезпечує прийняття та вручення такому платнику податкових повідомлень-рішень у порядку та терміни, визначені законодавством.

На дотримання вказаних вимог спірні рішення прийняті ГУ ДПС у м.Києві, тобто територіальним органом за основним місцем обліку платника податків.

Також, згідно з п.85.2 ст.85 ПК України, платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

При проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії, первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особиста скріплені печаткою (за наявності) (п.85.4 ст.85 ПК України).

Посадова (службова) особа контролюючого органу, яка проводить перевірку, у випадках, передбачених Кодексом, має право отримувати від платника податків або його законних представників копії документів, що належать до предмета перевірки. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особиста скріплені і печаткою (за наявності) (п.85.8 ст.85 ПК України).

Відповідно до п. 121.1 ст.121 ПК України, не забезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених ст.44 Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, -тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень.

Відповідно до вимог п.117.1 ст.117 ПК України неподання у строки та у випадках, передбачених цим Кодексом, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, реєстрації змін місцезнаходження чи внесення інших змін до своїх облікових даних, неподання виправлених документів для взяття на облік чи внесення змін, подання з помилками чи у неповному обсязі, неподання відомостей стосовно осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського обліку та/або складення податкової звітності, відповідно до вимог встановлених цим Кодексом, -

тягнуть за собою накладення штрафу на самозайнятих осіб у розмірі 340 гривень, на юридичних осіб, відокремлені підрозділи юридичної особи чи юридичну особу, відповідальну за нарахування та сплату податків до бюджету під час виконання договору про спільну діяльність, - 1020 гривень.

Станом на 13.12.2021 о 15 год. 33 хв. представником ТОВ «ДАНКО» Шкарлатюк К.С. частково надано копії видаткових накладних, товарно- транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів, які наведені в таблицях 1 та 2 до Акту.

Крім того, для перевірки надано документи щодо придбання ПММ у ДП «Авіком Рівне» (). Інформація щодо відвантаження пального від постачальника до ТОВ «ДАНКО» в ЄРАН ДПС України відсутня. Відпуск пального здійснювався на підставі наступних документів, а саме: від 19.04.2021 №1288, ТТН від 19.04.2021 № АР-00001288 щодо отримання ДП-3-Євро5- ВО в кількості 9102 л. (об`єм нафтопродукту приведений до 115°С) - постачальник ДП «Авіком Рівне» (), пункт навантаження: м. Рівне, пров. Робітничий, буд. 5, пункт розвантаження: Ківерцівський район, с. Озеро, вул. Олексюка, буд. 31-Б; від 15.03.2021 №720, ТТН від 15.03.2021 № АР-00000720 щодо отримання ДП-3-Євро5- ВО в кількості 5458 л. (об`єм нафтопродукту приведений до 115°С) - постачальник ДП «Авіком Рівне» (), пункт навантаження: м. Рівне, пров. Робітничий, буд. 5, пункт розвантаження: Ківерцівський район, с. Озеро, вул. Олексюка, буд. 31-Б.

Однак, на письмові запити перевіряючих до перевірки не надано: аналіз (журнал - ордер) по 203 рахунку «Паливо», картка рахунку 203 «Паливо» в розрізі місць зберігання та видів палива поденно, аналіз (журнал - ордер) по 63 рахунку «Розрахунки із вітчизняними постачальниками», по 37 рахунку «Розрахунки з різними дебіторами», по 68 рахунку «Розрахунки за іншими операціями» в частині придбання ПММ, письмове пояснення щодо фізичного розвантаження придбаних ПММ, інформації щодо єдностей, в які здійснювався злив та зберігання ПММ. Також не надано письмові пояснення щодо порядку прийняття ПММ у значних обсягах від постачальників.

Отже, перевіркою вірно встановлений факт не надання ТОВ «Данко» на письмові запити контролюючого органу пояснень та документального підтвердження (в обсязі, що зазначений у запитах) щодо проведених товариством господарських операцій з придбання та зберігання пального, чим порушено вимоги п. 85.2. ст. 85 ПК України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вищевказані порушення під час розгляду справи позивачем не спростовані.

Беручи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 05.01.2022 №, є правомірними та не підлягають скасуванню.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 94 КАС України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України, належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною 4 статті 73 КАС України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Жодних доказів, які спростовують висновки податкового органу, викладені в акті фактичної перевірки від 16.11.2023 №7042/08/01/09/41804095 позивачем до суду не надано.

Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, позовні вимоги є необгрунтованими.

VII. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIII. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

У зв`язку із відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.

Дата виготовлення та підписання повного тексту рішення - 11.06.2024