Справа № 420/1308/24
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2024-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1308/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», в якому позивач просить:

- визнати бездіяльність відповідача відносно непроведення компенсації втрати частини доходу - індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.09.2019, у зв`язку з порушенням строків її виплати, за період 01.01.2016 року по 30.10.2023 року - протиправною;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу - індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.09.2019, у зв`язку з порушенням строків її виплати, за період 01.01.2016 року по 30.10.2023року.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він З 2015 по 2019 роки Позивач проходив військову службу в Науково-дослідному центрі Збройних Сил України Державний океанаріум, який згодом відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року № 490-р Про реорганізацію науково-дослідного центру Збройних Сил України Державний океанаріум та наказу Міністерства оборони України від 19 вересня 2019 року № 479 Про заходи щодо реорганізації науково-дослідного центру Збройних Сил України Державний океанаріум було реорганізовано шляхом приєднання його до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія. Відповідно до наказу начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія (по стройовій частині) від 26.06.2019 року № 132 він був виключений зі списків особового складу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету Одеська морська академія та всіх видів забезпечення.

Вважаючи, що відповідачем Інститутом Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» не виплачено всю належну йому індексацію грошового забезпечення позивач звернувся із позовом і Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року по справі №420/5742/23 позов було задоволено частково. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2023 року по цій же справі визнано протиправною бездіяльність інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» щодо невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 р. по 26.06.2019 року включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. №1078 та стягнуто з інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 26.06.2019 року включно у загальній сумі 49 398,19 гривень, відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

30.10.2023 року на виконання цих судових рішень на рахунок позивача було зараховано 131 028,07 грн.

Разом з тим, як вказує позивач враховуючи, що зазначену індексацію він повинен був отримати 26.09.2019 року, а фактично отримав 30.10.2023 року, він втратив частину цього доходу внаслідок його знецінення через інфляцію.

Таким чином позивач вважає, що він має право на компенсацію втрати частини доходу, а бездіяльність відповідача щодо її не виплати протиправною.

26.01.2024 року від Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» до суду надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення адміністративного позову та зазначає, що Закон України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати встановлює підставу для виплати компенсації сума доходу громадянина має бути йому спочатку нарахована роботодавцем, а потім виплачена. Таким чином, індексація грошового забезпечення, виплачена позивачу Інститутом на виконання рішення по справі № 420/5742/23, не нараховувалася Інститутом, а тому, на думку командування Інституту, компенсація у цьому випадку не виплачується.

Крім того, відповідачем зазначено, що позивач до звернення із цим позовом до суду не звертався із заявою до Інституту про виплату йому зазначеної компенсації, відмова у задоволенні якої є обов`язковою підставою для звернення до суду із цим позовом, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду у постанові від 18.08.2023 у справі № 460/4166/20.

Також представником відповідача зазначено, що Позивач звернувся до суду із позовом 09.01.2024, клопотання про поновлення строків звернення до суду не надав, причини пропуску строку звернення до суду не вказав. Про виплату позивачу грошових коштів, виплачених йому 30.10.2023 Інститутом на виконання рішень суду по справам №420/5742/23, знав, що сам вказав у позові. Таким чином, позивач пропустив місячний строк звернення до суду.

Ухвалою суду від 17.01.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Дослідивши адміністративний позов, відзив відповідача, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

З 2015 року по 2019 рік ОСОБА_1 проходив військову службу в науково-дослідному центрі Збройних Сил України «Державний океанаріум».

22 березня 2019 року наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) №121 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас на підставі п.п. б п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

26 червня 2019 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія».

22 березня 2023 року ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року по справі №420/5742/23 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність інституту військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія» щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період 01.01.2016 по 28.02.2018 року.

Зобов`язано інститут військово-морських сил Національного університету «Одеська морська академія» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2016 по 28.02.2018 року, з врахуванням базового місяця для нарахування індексації січень 2008 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2023 року по справі №420/5742/23 Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнано протиправною бездіяльність інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» щодо невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 р. по 26.06.2019 року включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. №1078.

Стягнуто з інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 26.06.2019 року включно у загальній сумі 49 398,19 гривень, відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2023 року залишити без змін.

30.10.2023 року на виконання цих судових рішень на рахунок позивача було зараховано 131 028,07 грн. (а.с.10).

При цьому позивач вказує на не виплату йому відповідачем компенсації втрати частини доходів, а саме індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 26.09.2019 року, що є на його думку протиправною бездіяльністю у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Тобто стаття 2 Закону № 2050-III прямо передбачає, що під доходами, на які поширюються правила щодо компенсації втрат, у цьому Законі слід розуміти, зокрема й заробітну плату.

Наведене дає підстави для висновку, що дія зазначеного Закону поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності й господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), і стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України та які (відповідні доходи) не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Своєю чергою компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку та підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Відповідно до статті 3 Закону № 2050-III, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих доходів у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону №2050-ІІІ).

З метою реалізації Закону №2050-ІІІ постановою Кабінету Міністрів України 21.02.2001 року №159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Згідно з абзацом 1 пунктом 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року №21-2003а16, Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17 та від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19.

При цьому, використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, від 29 жовтня 2020 року у справі № 280/729/19, від 29 квітня 2021 року у справі №240/6583/20.

Необхідно врахувати, що Верховний Суд вже викладав правові висновки щодо застосування норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі Закон № 2050-ІІІ), зокрема у постанові від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19, правовідносини у якій в частині цих позовних вимог є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.

Ухвалюючи постанову у справі № 240/11882/19 Верховний Суд виходив із аналізу норм Закону № 2050-ІІІ, відповідно до статті 2 якого компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Системний аналіз вищенаведених норм, за позицією Верховного Суду у вказаній справі дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

На належності сум індексації та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати до складових належної працівникові заробітної плати, як коштів, які мають компенсаторний характер та спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, наголошував і Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013.

У справі № 240/11882/19 Верховний Суд зауважив, що використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

З покликанням на аналогічні висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду України від 11.07.2017 №21-2003а16, Верховного Суду від 22.06.2018 у справі №810/1092/17 та від 13.01.2020 у справі №803/203/17, Верховний Суд у справі №240/11882/19 висновував, що зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Застосовуючи цей висновок у справі №240/11882/19, з урахуванням наявності факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення за заявлений у цій справі період у зв`язку з бездіяльністю власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, Верховний Суд дійшов висновку, що така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Подібна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом також у постановах від 20.12.2019 у справі №822/1731/16, від 13.03.2020 у справі №803/1565/17, від 21.01.2020 у справі № 826/15879/18, від 29.04.2021 у справі №240/6583/20 та ін.

При цьому суд враховує, що в даній справ є наявність факту невиплати позивачу в повному обсязі грошового забезпечення в належному розмірі (невчасної виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.06.2019), також наявний факт виплати сум індексації на виконання судового рішення, але відсутність виплати компенсацій втрати частини доходів, а тому суд вважає, що позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати (грошового забезпечення), у зв`язку з порушенням строків виплати перерахованої індексації грошового забезпечення.

Водночас щодо періоду з 27.06.2019 року по 26.09.2019 року про який вказує позивач у прохальній частині позову, суд зазначає про його безпідставність, адже згідно рішень по справі №420/5742/23 згідно задоволених вимог охоплюється період не виплати індексації грошового забезпечення саме з 01.01.2016 року по 26.06.2019 року. Крім того з 26.06.2019 року позивач вже був виключений зі списків особового складу інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія».

Таким чином у вищенаведеному періоді суд вважає за необхідне відмовити.

Щодо посилання відповідача на те, що тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію, з посиланням на позицію викладену в постанові Верховного Суду від 18 серпня 2023 року по справі №460/4166/20, суд враховує, що в зазначеній постанові суд Касаційної інстанції розглядав питання про застосування строків звернення до суду з адміністративним позовом у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати відповідно до Закону №2050-ІІІ.

Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 квітня 2024 року у справі №560/8194/20 зроблено висновок, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону №2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством. Компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись відповідними органами у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом №2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.

При цьому суд критично ставиться до посилання відповідача у відзиві на адміністративний позов відносно того, що позивачем було пропущено строк звернення до суду, з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

19.07.2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), згідно з яким частина перша і друга статті 233 КЗпП України діють у новій редакції.

Відповідно до статті 233 КЗпП України (в редакції Закону №2352-ІХ) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Тобто, з 19.07.2022 відсутня законодавча норма щодо звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком, відтак застосуванню підлягає тримісячний строк.

Водночас відповідно до пункту 1 Розділу «Прикінцеві положення Кодексу законів про працю України», під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" на території України запроваджено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» вказаний карантин на всій території України скасовано з 30 червня 2023 року.

Таким чином, з огляду на скасування карантину дія положень пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України припинена.

Відтак обмеження щодо застосування строків визначених частиною другою статті 233 КЗпП України скасовано і починаючи з 01.07.2023 року у позивача є три місяці від моменту як позивач дізнався про порушення своїх прав для звернення до суду з даним позовом.

При цьому, позовну заяву подано до суду 10.01.2024 року, а виплата була здійснена 30.10.2023 року, тому тримісячний строк звернення до суду не є пропущеним.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на вищенаведене, суд вважає що адміністративний позов позивача підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат в цій частині у справі не здійснювати.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» - задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» відносно непроведення компенсації втрати частини доходу ОСОБА_1 - індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.06.2019, у зв`язку з порушенням строків її виплати, за період 01.01.2016 року по 30.10.2023 року протиправною.

Зобов`язати Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу - індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.06.2019, у зв`язку з порушенням строків її виплати, за період 01.01.2016 року по 30.10.2023року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1 ).

Відповідач Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (65029, м. Одеса, вул. Дідріхсона, буд.№8, ).

Суддя Іванов Е.А.