Справа № 420/11516/21
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2024-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постанова відповідача про відкриття виконавчого провадження №65460331 від 21.05.2021 року є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки постанова є такою, що виключає можливість її виконання, адже в ній не вказано на який рахунок (за якими реквізитами) має бути виплачено індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 в порядку виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду з результатами розгляду справи №420/1787/20. Також зазначено, що постанова не містить строку і порядку оскарження. Представник позивача також вказав на те, що пунктом 3 оспорюваної постанови про відкриття виконавчого провадження у справі зазначено про стягнення виконавчого збору у розмірі 24 000,00 грн., що є неправомірним, оскільки рішенням суду військову частину зобов`язано нарахувати та виплатити стягувачу, ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення (певну грошову суму), що є вимогою майнового характеру, а отже стягненню з боржника підлягає виконавчий збір в розмірі 10% від стягненої суми.

Відповідач відзив на адміністративний позов не надав.

Третя особа письмові пояснення до суду не надала.

Ухвалою суду від 30.03.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 30.03.2022 року витребувано від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) належним чином посвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №65460331.

Також вищенаведеною ухвалою суду зупинено провадження у справі.

10.06.2024 року провадження у справі поновлено.

Дослідивши адміністративний позов, документи надані на виконання ухвали відповідачем та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом у справі встановлено наступне.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.05.2020 року по справі №420/1787/20 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 30.11.2019 року та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 30.11.2019 року.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2021 року по справі №420/1787/20 апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року в частині задоволених позовних вимог змінено, зазначивши «з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року» замість «з 01.12.2015 року по 30.11.2019 року».

В частині позовних вимог щодо яких відмовлено, прийняти у справі нове судове рішення, яким зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме за порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

08.02.2021 року видано виконавчий лист по справі №420/1787/20 в якому зазначено:

«Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме за порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року».

На підставі вищенаведеного виконавчого листа 21.05.2021 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щегловою Є.В. розглянуто заяву про примусове виконання та відкрито виконавче провадження №65460331.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регламентовані Законом України №1404-VIII від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404- VIII).

Так статтею 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно частин 1, 2 статті 15 Закону №1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Статтею 18 Закону №1404-VIII встановлені обов`язки і права виконавців. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 5-6 ст. 26 Закону України №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Згідно положень ч.1,3 ст.27 Закону України Про виконавче провадження, Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

За змістом частини першої статті 63 Закону № 1404-VIII рішеннями немайнового характеру є рішення, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Порядок виконання рішень немайнового характеру регулюється Розділом VIII Закону № 1404-VIII. До рішень немайнового характеру, які підлягають примусовому виконанню, відносяться: рішення про відібрання дитини, встановлення побачення з дитиною, усунення перешкод у побаченні з дитиною (статті 64, 64? Закону № 1404-VIII); про поновлення на роботі (стаття 65 Закону № 1404-VIII); про виселення божника (стаття 66 Закону № 1404-VIII); про вселення стягувача (стаття 67 Закону № 1404-VIII); інші рішення, за якими боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії на користь стягувача чи утриматися від здійснення таких дій.

З матеріалів справи встановлено, що предметом виконавчого провадження є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексації та компенсації за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року. Разом з тим позивач відносно протиправності постанови про відкриття провадження посилається на те, що вимоги є майновими, оскільки у даному випадку, наявна сума грошових зобов`язань. Однак суд не погоджується з означеними посиланнями позивача, адже в даному випадку не зазначаються суми коштів які необхідно нарахувати та виплатити, а вказується лише період за який у боржника виник обов`язок перед стягувачем з нарахування та виплати індексації та компенсації, тобто той факт, що наслідком виконання дій зобов`язального характеру про які йдеться у оскаржуваній постанови є нарахування певного розміру коштів не змінює майнового характеру виконавчого провадження, оскільки в даному випадку не йдеться про конкретні суми стягнення, а вказується про необхідність саме вчинення зобов`язальних дій.

Щодо посилання позивача на те, що у оскаржуваній постанові відсутній рахунок (за якими реквізитами) на який має бути перераховані стягувані кошти, слід зазначити, що п. 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 передбачає, що постанова державного виконавця як окремий документ містить визначені інструкцією обов`язкові реквізити, проте до постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами. Оскільки номер рахунку стягувача не входить до переліку обов`язкових реквізитів постанови, незазначення його у тексті документа відповідає закону.

Крім того суд враховує, відсутність в матеріалах справи доказів того, що позивач як боржник та заінтересована особа у виконанні виконавчого документу звернувся до відповідача з відповідним зверненням на надання йому необхідних реквізитів рахунку стягувача.

Щодо посилання позивача на те, що у оскаржуваній постанові не зазначено в який саме строк боржник має виконати судове рішення, то суд вказує на таке.

п. 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 передбачає зокрема, що Постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити: резолютивну частину із зазначенням: зокрема строку і порядку оскарження постанови.

Як вбачається з оскаржуваної постанови від 21.05.2021 року ВП№65460331 в її резолютивній частині пунктом 5 зазначається:

«Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена у порядку та строки встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

Отже відповідачем виконано п.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 та вказано строки оскарження постанови. В іншому випадку це є надмірний формалізм з боку позивача, адже Закон України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 23.04.2021 року (на момент прийняття оскаржуваного рішення)) є публічним документом (посилання:https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1404-19/ed20210423#n275). Крім того позивачем не надано жодних доказів які заважали йому ознайомитись з строками оскарження.

Отже аналізуючи все вищевикладене суд вказує на те, що всі аргументи позивача є безпідставними та зводяться лише до не вірного тлумачення чинного законодавства та надмірного формалізму по відношенню до постанови про відкриття провадження від 21.05.2021 року ВП №65460331 яка в свою чергу є законною, а тому дані вимоги не підлягають задоволенню.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на вищенаведене, суд вважає що адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 72-77, 241-246, 255, 257, 258, 262, 287, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 );

Відповідач - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (65091, м. Одеса, вул. Розумовська 37, );

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя Іванов Е.А.

.