Справа № 160/12417/24
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

06 червня 2024 рокуСправа № 160/12417/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

14.05.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправним наказ Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року № 8-к щодо встановлення надбавки за вислугу років на державній службі головному спеціалісту Апостолівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на 2024 рік (з 25 січня 2024 року) та скасувати наказ Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року № 8-к; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі головному спеціалісту Апостолівського районного суду Дніпропетровської області відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» та наказу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області «призначення на посаду головного спеціаліста» від 31.03.2023 року № 24-к з 25 січня 2024 року, з врахуванням раніше виплачених сум надбавки за вислугу років; відповідно до пункту 2 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України допустити до негайного виконання рішення суду в частині нарахування та сплати надбавки за вислугу років за один місяць.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 року позовну заяву було залишено без руху, встановлено позивачу строк десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позовної заяви, а саме для надання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропущення та доказів сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн., за наступними реквізитами: отримувач коштів: УК у Чечел.р.м.Дніпра/Чечел.р/22030101; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37988155; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО): 899998; рахунок отримувача: UA4004632; класифікації доходів бюджету: 22030101; призначення платежу: *;101; РНОКПП; Судовий збір, за позовом (ПІБ), Дніпропетровський окружний адміністративний суд.

Позивачем було отримано копію зазначеної ухвали, та 31.05.2024 року на її виконання подано до суду квитанцію про сплату судового збору та зазначено, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, а спір щодо стягнення належного позивачу грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці, а тому в даному випадку підлягають застосуванню приписи положень частини 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України та частин 1 та 2 статті 233 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи питання щодо строків звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд зауважує, що нормами Кодексу адміністративного судочинства України не розкрито зміст правових категорій "поважна причина пропуску процесуального строку", "дата, коли особа дізналась про порушення права", "дата, коли особа повинна була дізнатись про порушення права", але відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при застосуванні норми права суд враховує висновки, викладені у постановах Верховного Суду.

Так, висновки Верховного Суду з приводу застосування статей 118, 121-123 Кодексу адміністративного судочинства України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023 року по справі №990/154/22, у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 року по справі №826/3318/17, у постанові Верховного Суду від 28.03.2023 року по справі №826/3318/17, у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі №640/25046/19, у постанові Верховного Суду від 06.04.2023 року у справі №320/7204/21, у постанові Верховного Суду від 31.03.2021р. по справі №520/3047/2020, у постанові Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20, у постанові Верховного Суду від 10.01.2023 року у справі №640/3489/21.

Зокрема, за правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2023 року у справі №990/154/22: 1) порівняльний аналіз словоформ "дізналася" та "повинна була дізнатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду; 2) інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.

До кола поважних причин пропуску процесуального строку можуть бути віднесені реально існуючі обставини фактичної дійсності, які не залежать від внутрішньої волі заінтересованої особи, мали місце протягом перебігу пропущеного строку і створюють істотні та об`єктивно непереборні чи нездоланні перешкоди або труднощі у виконанні конкретної процесуальної дії у межах встановленого законом проміжку часу, у тому числі і дії з подання позову (постанова Верховного Суду від 21.04.2021 року у справі №640/25046/19, постанова Верховного Суду від 06.04.2023 року у справі №320/7204/21).

Суд вважає, що докази існування поважних причин пропуску строку звернення до суду відповідно до частини 1 статті 77, частини 2 статті 79, частини 1 статті 123, частини 2 статті 123, частини 4 статті 161, частини 6 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України повинні бути подані особою до суду разом із позовом, оскільки на етапі вирішення питання стосовно відкриття провадження у справі у суду відсутні повноваження витребовувати будь-які докази.

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 31.03.2021 року по справі №520/3047/2020 та постанови Верховного Суду від 19.12.2022 року у справі №420/13281/20, де указано, зокрема, що суд вивчає лише ті докази, що надійшли разом з позовною заявою.

Окрім того, за правовою позицією постанови Верховного Суду від 01.06.2023 року по справі №300/4156/22 суд не наділений повноваженнями щодо самостійного визначення чи пошуку обставин, що зумовили об`єктивну неможливість позивачем у визначений законодавством строк реалізувати своє право на подання позову. Такі обставини наводяться позивачем у відповідній заяві, підтверджуються доказами та оцінюються судом на предмет об`єктивної неможливості подати позов за правилами, визначеними нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

У силу правового висновку пункту 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2024 року у справі №990/12/24 суд перевіряє обставини пропуску строку на підставі клопотання особи, в якому наведено поважність причин пропуску строку, та поданих нею доказів, яким буде надано відповідну правову оцінку.

Згідно правового висновку пункту 52 постанови Верховного суду від 22.05.2024 року у справі №520/8606/22 для поновлення строку звернення суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, що перешкоджали вчасному зверненню з адміністративним позовом, у зв`язку з чим позивач має довести суду їхню наявність та непереборність з доданням відповідних доказів, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків, а також принцип res judicata.

Отже, саме на стадії вирішення питання про прийняття позову до розгляду суд повинен визначитись із достатністю підстав для визнання причин пропуску строку на звернення до суду поважними, для чого повинен дослідити та оцінити саме надані позивачем докази виключно у контексті подання позову із дотриманням вимог частини 2 статті 122, частини 1 статті 123, частини 6 статті 161, частини 1 статті 169, частини 2 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

В позовній заяві позивач не погоджується з прийнятим Апостолівським районним судом Дніпропетровської області наказом від 22 лютого 2024 року № 8-к та в позовних вимогах просить визнати протиправним та скасувати наказ Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року № 8-к щодо встановлення надбавки за вислугу років на державній службі головному спеціалісту Апостолівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на 2024 рік (з 25 січня 2024 року).

В тексті позовної заяви та в клопотанні на виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 року позивачем зазначено, що згідно статті 233 Кодексу законів про працю України встановлено тримісячний строк звернення до суду щодо вирішення вказаного трудового спору, оскільки положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

З приводу доводів позивача із посиланням на положення статті 233 Кодексу законів про працю України суд зазначає, що дана норма права не підлягає поширенню на спірні правовідносини у зв`язку із тим, що належною спеціальною нормою права у даному конкретному випадку є положення частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається з записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 30.06.2010 року, ОСОБА_1 з 03.04.2023 року призначено на посаду головного спеціаліста Апостолівського районного суду Дніпропетровської області.

Посада головного спеціаліста належить до посад державної служби, на яку поширюється дія Закону України «Про державну службу».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Згідно з положенням статті 3 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

На противагу доводам позивача суд зазначає, що у розумінні пункту 17 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Таким чином, положення трудового законодавства, які містить Кодекс законів про працю України, є загальними для правовідносин, пов`язаних з проходженням публічної служби і, їх можна і потрібно застосовувати у тому випадку, коли спеціальні норми не регулюють певних аспектів правовідносин, які є об`єктом спеціального регулювання.

Суд також зазначає, що безперервність, регулярність та щоденність виконання громадянином України обов`язків за посадою державної служби чи посадою місцевого самоврядування (окрім випадків знаходження у стані тимчасової непрацездатності чи у стані відпочинку) зумовила формулювання законодавцем положень частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України як спеціальної норми процесуального закону у спосіб викладення тексту, який (на відміну від загального правила частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України) не містить посилання на необхідність обчислення строку звернення до суду саме з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що положення частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не можуть бути невідомі заявнику, позаяк були офіційно оприлюднені, є чіткими, однозначними та зрозумілими, запровадження саме такого строку звернення до суду обумовлено публічним інтересом суспільства на безперервність виконання функцій Держави.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

У постанові від 05.02.2020 року у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Наведені позивачем твердження щодо строку звернення до суду обставини із застосуванням положень статті 233 Кодексу законів про працю України мають виключно суб`єктивний характер, зумовлені власним ставленням заявника до з`ясування дійсного та достовірного стану власних прав та обов`язків як учасника суспільних відносин - публічного службовця, а не дією непереборних та нездоланних чинників.

Відтак, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин повинен застосовуватись саме місячний строк звернення до суду, який передбачений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, та який не був дотриманий позивачем, з огляду на що, покликання позивача на норми статті 233 Кодексу законів про працю України суд відхиляє.

Крім того, суд зазначає, що позивачем не виконано вимоги ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 року, а саме не подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин його пропуску.

Станом на 06.06.2024 року вказані вимоги ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 року у повному обсязі позивачем не виконані, недоліки позовної заяви не усунуті у визначений судом строк.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

За таких обставин, суд вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України суд-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що згідно частини 8 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали разом із адміністративним позовом та доданими матеріалами надіслати позивачу за зазначеною в адміністративному позові адресою.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська