Справа № 420/11306/24
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2024-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м.Одеси Департаменту Одеської міської ради (, місце знаходження: 65058, м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 7) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 11 квітня 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м.Одеси Департаменту Одеської міської ради (, місце знаходження: 65058, м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 7), в якій позивач просить:

Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації на транспортне обслуговування за перше півріччя 2024 року, виходячи з розміру, встановленого пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228 «Про порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та транспортне обслуговування», в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07 серпня 2013 року № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 р. № 228», а саме 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність у розрахунку на місяць.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (65058, Одеська обл., м. Одеса, вул. Маршала Говорова, буд. 7; ) нарахувати та виплатити (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію на транспортне обслуговування за перше півріччя 2024 року, виходячи з розміру, встановленого пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228 «Про порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та транспортне обслуговування», в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07 серпня 2013 року № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 р. № 228», а саме 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність у розрахунку на місяць.

Ухвалою від 17 квітня 2024 року, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебуває на обліку осіб з інвалідністю з правом на позачергове безоплатне забезпечення легковим автомобілем згідно з Порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999.

Позивач зазначив, що 23 березня 2024 року Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради йому виплачена грошова компенсація на транспортне обслуговування за перше півріччя 2024 року у розмірі 342,35 грн., тобто із розрахунку 29 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

26 березня 2024 року він звернувся до Відповідача із заявою про необхідність нарахування та виплати грошової компенсації на транспортне обслуговування у належному розмірі - 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність у розрахунку на місяць.

Листом Управління від 29 березня 2024 року № 1788/18-03 повідомило позивачу про відсутність підстав виплати компенсації на транспортне обслуговування у зазначеному розмірі.

Позивач не погоджується з такою бездіяльністю відповідача, оскільки пунктом 2 Постанови № 228 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07 серпня 2013 року № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 р. № 228», яка набрала чинності з 01 січня 2014 року, установлено, що грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів виплачуються інвалідам, законним представникам дітей- інвалідів, що мають автомобілі та мотоколяски, - у розмірі відповідно 22 відсотки та 16 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць, на транспортне обслуговування - у розмірі 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць.

На думку позивача, наведене нормативне регулювання дає підстави стверджувати, що розмір грошової компенсації на транспортне обслуговування, показники, за якими вона визначається, порядок та періодичність її виплати точно встановлені законодавством, яке не передбачає компетенції інших органів давати власне тлумачення з питань визначення розміру грошової компенсації на транспортне обслуговування, що виплачуються інвалідам та дітям-інвалідам, які перебувають на обліку для безоплатного забезпечення автомобілями або перебувають на обліку для пільгового забезпечення автомобілями.

Зокрема, положення пункту 2 Постанови № 228 та пункту 5 Порядку треба розуміти так, що 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, є сумою, яка належить до сплати за кожен місяць відповідного півріччя, що виплачується двічі на рік рівними частинами.

Позивач зазначає, що таких висновків відносно другого виду компенсації (на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів), порядок виплати якого є таким самим, як і виплата компенсації на транспортне обслуговування та передбачений тим самим Порядком, дійшов Верховний Суд у постановах від 23 жовтня 2018 року у справі № 550/196/16-а та від 24 вересня 2020 року у справі № 164/2025/16-а.

В подальшому до Постанови № 228 були внесені зміни та пункт 2 викладено в редакції, яка передбачає 29 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Разом з цим позивач звертає увагу, що вирішуючи питання щодо застосування указаних правових норм, а також приписів пунктів 14 - 16 Порядку, Верховний Суд у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 260/4268/21, з урахуванням ст. 20 Конвенції про права осіб з інвалідністю, п. 3 ст. 15 Європейської соціальної хартії 1996 року (переглянутої), рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини сформулював висновок, у відповідності до якого у період чинності пункту 2 Постанови № 228, в редакції, яка передбачає, що розміри річних грошових компенсацій на транспортне обслуговування становлять 29 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у правовідносинах щодо виплати грошової компенсації на транспортне обслуговування, передбаченої статтею 28 Закону № 2961-ГУ, необхідно застосовувати пункт 2 Постанови № 228 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07 серпня 2013 року № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 р. № 228», згідно із якою грошова компенсація на транспортне обслуговування виплачуються особам з інвалідністю у розмірі 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність у розрахунку на місяць з урахуванням положень міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положень Конвенції про права осіб з інвалідністю та Європейської соціальної хартії (переглянутої).

З урахуванням наведеного позивач вважає, що при нарахуванні та виплаті грошової компенсації на транспортне обслуговування необхідно застосовувати пункт 2 Постанови № 228 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07 серпня 2013 року № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 р. № 228», згідно з якої грошова компенсація на транспортне обслуговування виплачуються особам з інвалідністю у розмірі 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць.

До суду 29 квітня 2024 року (вхід. № ЕС/17246/24) від Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що розпорядженням Головного управління праці та соціального захисту населення Одеської облдержадміністрації від 31.12.2004 року № 10371 гр. ОСОБА_1 призначено компенсацію на транспортне обслуговування.

Представник відповідача зазначив, що відповідно до змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 07.08.2013 року № 536 до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 року № 228, грошова компенсація на транспортне обслуговування автомобілів виплачуються інвалідам у розмірі - 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць.

На думку представника відповідача, тлумачення Позивача пункту 2 та пункту 5 Постанови № 228, що 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, є сумою, яка належить до сплати за кожен місяць відповідного півріччя, що виплачується двічі на рік рівним частинами є помилковим, оскільки цю норму законодавства слід розуміти, не як суму, яка «належить до сплати», а як суму, яка враховується в розмірі щодо «розрахунку на місяць». Представник відповідача зазначив, що відповідна правова позиція зазначена і в Постанові № 228 і в постанові Верховного Суду України від 19.10.2022 року у справі № 260/4268/21.

Представник відповідача звертає увагу, що листом Мінсоцполітики України від 28.10.2013 року № 2249/19/93-13 були надані чіткі роз`яснення щодо обчислення розміру та нарахування грошової компенсації на транспортне обслуговування, відповідно до яких, було проведено нарахування компенсації гр. ОСОБА_1 .

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 року № 683 внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 року № 228, та установлено, що грошова компенсація на транспортне обслуговування автомобілів виплачуються особам з інвалідністю у розмірі - 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність.

На підставі вищевикладеного, та на виконання п. 5 Порядку, представник відповідача зазначив, що позивачу нарахована та виплачена грошова компенсація на транспортне обслуговування за перше півріччя 2024 року - 23.03.2024 року у розмірі 342,35 грн., виходячи з розрахунку: 2361 грн.*29%=684,69/2 (прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у 2024 році складає - 2361 грн), та компенсація за перше півріччя Позивачу була нарахована та виплачена у березні 2024 року.

Враховуючи вищезазначене, представник відповідача зазначає, що гр. ОСОБА_1 було правомірно відмовлено в нарахуванні та виплаті компенсації на транспортне обслуговування, виходячи з розміру 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність у розрахунку на місяць.

До суду 30 квітня 2024 року від позивача надійшло клопотання про повернення відзиву на позовну заяву без розгляду, з посиланням на відсутність адміністративної процесуальної праводієздатності на подання відзиву на позову заяву у даній справі.

Розглянувши це клопотання, суд доходить висновку щодо відмови у його задоволенні, оскільки відповідно до Положення про управління соціального захисту населення в Приморському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської області, управління є територіальним структурним підрозділом департаменту без права юридичної особи, підпорядковується директору департаменту, та діяльність управління координує директор Департаменту.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено паспортом громадянина України серія НОМЕР_2 .

Позивач є особовою з інвалідністю І групи, отримує пенсію по інвалідності, що підтверджено пенсійним посвідченням Серія НОМЕР_3 .

Сторони не заперечують, що позивач перебуває на обліку у Департаменті для забезпечення автомобілем з ручним керуванням, позачергово, безкоштовно, що також підтверджено листом Департаменту від 09.04.2024 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач визнає, що розпорядженням Головного управління праці та соціального захисту населення Одеської облдержадміністрації від 31.12.2004 року № 10371 гр. ОСОБА_1 призначено компенсацію на транспортне обслуговування, та на виконання п. 5 Порядку, представник відповідача зазначив, що позивачу нарахована та виплачена грошова компенсація на транспортне обслуговування за перше півріччя 2024 року - 23.03.2024 року у розмірі 342,35 грн., виходячи з розрахунку: 2361 грн.*29%=684,69/2 (прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у 2024 році складає - 2361 грн), та компенсація за перше півріччя Позивачу була нарахована та виплачена у березні 2024 року.

Не погодившись із розміром виплаченої компенсації, позивач подав до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м.Одеси Департаменту Одеської міської ради заяву від 26 березня 2024 року з проханням нарахувати та виплатити грошову компенсацію виходячи із розміру, встановленого п. 2 постанови КМУ від 14 лютого 2007 року № 228 в редакції постанови КМУ від 07 серпня 2013 року № 536, а саме 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, як втратила працездатність у розрахунку на місяць.

Листом від 29 березня 2024 року № 1788/18-03 Управління відмовило позивачу з підстав того, що пунктом 2 постанови КМУ від 14.02.2007 року № 228установлено розмір компенсації 29 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Не погодившись з такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню, з огляду на таке.

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 21.03.1991 № 875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», Законом України від 06.10.2005 № 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні».

Так, Закон України від 21.03.1991 № 875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон № 875-ХІІ) визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, згідно із статтею першою якого особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У свою чергу, Закон України від 06.10.2005 № 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-IV) відповідно до Конституції України визначає основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності.

Реабілітація осіб з інвалідністю - це система медичних, психологічних, педагогічних, фізичних, професійних, трудових, фізкультурно-спортивних, соціально-побутових заходів, спрямованих на надання особам допомоги у відновленні та компенсації порушених або втрачених функцій організму для досягнення і підтримання соціальної та матеріальної незалежності, трудової адаптації та інтеграції в суспільство, а також забезпечення осіб з інвалідністю технічними та іншими засобами реабілітації і виробами медичного призначення (стаття 1 Закону №2961-IV).

Згідно із частиною першою статті 25 Закону №2961-IV основними формами реабілітаційних заходів є: надання реабілітаційних послуг; забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення; матеріальне забезпечення.

Частинами першою та сьомою статті 26 Закону № 2961-IV визначено, що держава гарантує розробку, виробництво технічних та інших засобів реабілітації та закупівлю спеціального автотранспорту, виробів медичного призначення та забезпечення ними осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю для соціальної адаптації, полегшення умов праці і побуту, спілкування осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, поширює інформацію про таку продукцію.

Облік осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, які забезпечуються технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення, спеціальним автотранспортом, у межах повноважень здійснюють місцева державна адміністрація і охорони здоров`я.

Виплата грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування регламентована положеннями статті 28 Закону № 2961-IV, згідно із якою грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування спеціального автотранспорту та на транспортне обслуговування виплачуються особам з інвалідністю, на дітей з інвалідністю, які відповідно до законодавства мають право на забезпечення спеціальним автотранспортом.

Грошова компенсація на транспортне обслуговування виплачується особам з інвалідністю, законним представникам дітей з інвалідністю, які перебувають на обліку для одержання автомобілів, а також які мають право на забезпечення автомобілями і за власним бажанням відмовилися від їх одержання і бажають отримувати грошову компенсацію чи які не одержали автомобілі у зв`язку з протипоказаннями для їх керування.

Після одержання особою з інвалідністю, законним представником дитини з інвалідністю спеціального автотранспорту виплата їй грошової компенсації на транспортне обслуговування припиняється і виплачується грошова компенсація на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля.

Грошова компенсація на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів виплачується особам з інвалідністю, законним представникам дітей з інвалідністю, які забезпечені автомобілями безоплатно чи на пільгових умовах або які мають право на забезпечення спеціальним автотранспортом безоплатно чи на пільгових умовах, але не одержали його і користуються автомобілями, придбаними за власні кошти.

Грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування спеціального автотранспорту та на транспортне обслуговування призначають і виплачують місцева державна адміністрація.

Сторони не заперечують, що відповідно до висновку обласної МСЕК від 08.12.2004 року позивач перебуває на обліку у Департаменті для забезпечення автомобілем з ручним керуванням, позачергово, безкоштовно та розпорядженням Головного управління праці та соціального захисту населення Одеської облдержадміністрації від 31.12.2004 року № 10371 гр. ОСОБА_1 призначено компенсацію на транспортне обслуговування.

Відповідно до статті 28 Закону № 2961-IV порядок виплати і розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання наведеної вище норми Закону № 2961-IV Кабінет Міністрів України постановою № 228 затвердив Порядок виплати грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування (далі - Порядок № 228).

Відповідно до пункту 2 Постанови № 228 в редакції чинної на дату виникнення спірних правовідносин, для осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, які мають автомобілі та мотоколяски, розміри річних грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та мотоколясок становлять відповідно 22 відсотки та 16 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на транспортне обслуговування 29 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Пунктом 5 Порядку № 228 передбачено, що компенсації виплачуються рівними частинами двічі на рік у березні за перше та у вересні за друге півріччя поточного року з дня їх призначення.

Суд встановив, що у попередній редакції пункту 2 Постанови № 228 відповідно до постанови КМУ від 07.08.2013 року № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 р. № 228 пункт 2 був викладений у такий редакції: 2. Установити, що грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів виплачуються інвалідам, законним представникам дітей-інвалідів, що мають автомобілі та мотоколяски, - у розмірі відповідно 22 відсотки та 16 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць, на транспортне обслуговування - у розмірі 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць..

З 01.07.2021 набрали чинності зміни до постанови № 228, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2021 № 283 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 р. № 228», зокрема її пункт 2 викладено у такій редакції:

« 2 Установити, що для осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, які мають автомобілі та мотоколяски, розміри річних грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та мотоколясок становлять відповідно 22 відсотки та 16 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на транспортне обслуговування - 29 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації можуть встановлювати розміри компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування вищі, ніж зазначені в цьому пункті, в разі наявності фінансових можливостей.».

Отже, розмір грошової компенсації на транспортне обслуговування визначено пунктом 2 постанови № 228:

в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.2013 № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228», чинній до 08.08.2020: грошова компенсація на транспортне обслуговування виплачуються особам з інвалідністю у розмірі 29% прожиткового мінімуму на одну особу;

в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 №683 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228», чинній з 08.08.2020: розміри річних грошових компенсацій на транспортне обслуговування особам з інвалідністю становлять 29% прожиткового мінімуму.

Отже, з 08.08.2020 Кабінетом Міністрів України встановлено інший механізм обрахунку розміру грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування, який призвів до зменшення розміру грошової компенсації, зокрема на транспортне обслуговування.

Пунктом 5 Порядку № 228 визначено, що компенсації виплачуються рівними частинами двічі на рік - у березні за перше та у вересні за друге півріччя поточного року з дня їх призначення.

При цьому, перелік осіб, яким призначається компенсація на транспортне обслуговування визначений у пункті 14 Порядку № 228.

Підставою для призначення особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю компенсації на транспортне обслуговування (крім осіб, зазначених в абзаці другому цього пункту) є висновок Кримської - в Автономній Республіці Крим, обласної, центральної міської (у мм. Києві та Севастополі) МСЕК про наявність у осіб з інвалідністю медичних показань для забезпечення їх автомобілем і заява особи з інвалідністю, законного представника дитини з інвалідністю.

Пунктом 16 Порядку № 228 визначено, що компенсація на транспортне обслуговування виплачується починаючи від дня подання заяви з усіма необхідними документами (якщо таких документів немає у справі про облік для забезпечення автомобілем) особою з інвалідністю внаслідок нещасного випадку до відділення управління виконавчої дирекції Фонду, особою з інвалідністю будь-якої іншої категорії - до структурного підрозділу соціального захисту населення.

Зміст наведених норм права свідчить про те, що компенсація на транспортне обслуговування є гарантованою державою виплатою для створення умов для усунення обмежень життєдіяльності осіб з інвалідністю, відновлення і компенсації їх порушених або втрачених здатностей до побутової, професійної, суспільної діяльності, яка призначається на підставі висновку медико-соціальної експертної комісії про наявність у осіб з інвалідністю медичних показань для забезпечення їх автомобілем і заяви особи з інвалідністю, виплата якої здійснюється до одержання особою з інвалідністю, законним представником дитини з інвалідністю спеціального автотранспорту, після чого таким особам виплачується грошова компенсація на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля.

При цьому, згідно із статтею 20 Конвенції про права осіб з інвалідністю, ратифікованої Законом України від 16.12.2009 № 1767-VI «Про ратифікацію Конвенції про права осіб з інвалідністю і Факультативного протоколу до неї» держави-учасниці взяли на себе зобов`язання вживати ефективних заходів для забезпечення індивідуальної мобільності осіб з інвалідністю з максимально можливим ступенем їхньої самостійності, зокрема шляхом сприяння індивідуальній мобільності осіб з інвалідністю вибраним ними способом, у вибраний ними час та за доступною ціною (пункт «а» частини першої).

Тобто, держава взяла на себе зобов`язання в процесі виконання своїх соціальних обов`язків вживати заходів для забезпечення та утвердження права осіб на соціальний захист, у тому числі соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, зокрема щодо індивідуальної мобільності.

Таким чином, суд доходить висновку, що зменшення розміру компенсації на транспортне обслуговування через зміну механізму його обчислення з 29 відсотків прожиткового мінімуму на місяць до 29 відсотків прожиткового мінімуму на рік, вказує на порушення державою конвенційних зобов`язань взятих на себе у зв`язку із ратифікацією Конвенції про права осіб з інвалідністю, оскільки не узгоджується із взятими Україною на себе зобов`язаннями сприяти індивідуальній мобільності осіб з інвалідністю вибраним ними способом, у вибраний ними час та за доступною ціною; а також сприяти їхній всебічній соціальній інтеграції та участі у житті суспільства, зокрема, шляхом вжиття заходів, включаючи технічну допомогу, що спрямовані на усунення перешкод для спілкування і пересування і що надають доступ до транспорту, житла, культурної діяльності і відпочинку.

Окрім того, суд враховує те, що у рішеннях Конституційного Суду України неодноразово зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22Конституції України не допускається.

Суд зазначає, що відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

За таких обставин суд доходить висновку щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень Конвенції про права осіб з інвалідністю, ратифікованої Законом України від 16.12.2009 № 1767-VI «Про ратифікацію Конвенції про права осіб з інвалідністю і Факультативного протоколу до неї».

Також суд враховує, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).

При вирішенні цього спору суд також враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 260/4268/21 (спір стосувався нарахування та виплати особі з інвалідністю з дитинства грошової компенсації на транспортне обслуговування за період з 28 жовтня 2019 року по 01 липня 2021 року включно, виходячи з розміру 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць).

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що виплата позивачу у 2024 році спірної компенсації в сумі 342,35 грн. за перше півріччя 2024 року не відповідає положенням пункту 2 Постанови № 228 в редакції Постанови №536.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України рішення суб`єкта владних повноважень має бути, зокрема, обґрунтованим, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), пропорційним, тобто прийнятим з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Згідно з приписів ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи встановлені судом обставини, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, оцінюючи викладені сторонами доводи, суд дійшов висновку, що дії відповідача не відповідають ознакам, передбаченим у ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні докази понесення ним інших судових витрат, жодні судові витрати не належать стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 205,246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м.Одеси Департаменту Одеської міської ради (, місце знаходження: 65058, м. Одеса, вул.. Маршала Говорова, 7) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (, місце знаходження: 65058, м. Одеса, вул.. Маршала Говорова, 7) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошової компенсації на транспортне обслуговування за перше півріччя 2024 року, виходячи з розміру, встановленого пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228 «Про порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та транспортне обслуговування», в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07 серпня 2013 року № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 р. № 228», а саме 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність у розрахунку на місяць.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (65058, Одеська обл., м. Одеса, вул. Маршала Говорова, буд. 7; ) нарахувати та виплатити (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію на транспортне обслуговування за перше півріччя 2024 року, виходячи з розміру, встановленого пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228 «Про порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та транспортне обслуговування», в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07 серпня 2013 року № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 р. № 228», а саме 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність у розрахунку на місяць, з урахуванням здійснених виплат.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко