Справа № 520/8307/24
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2024-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 р. № 520/8307/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- стягнути з Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, в якості відшкодування шкоди у вигляді стягнення 3 % річних за кожен день прострочення платежу, грошову суму в розмірі 15 933,06 грн (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот тридцять три грн 06 коп);

- стягнути з Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, в якості відшкодування моральної шкоди за неправомірну бездіяльність при виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування згідно заяви ОСОБА_1 від 21.08.2019, грошову суму в розмірі 500 (п`ятсот) грн;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 інфляційних втрат із суми 619 грн за період з 27.10.2021 по 03.03.2024;

- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, що полягає в невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування відповідно до заяви ОСОБА_1 від 21.10.2021;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради здійснити ОСОБА_1 виплату грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно заяви від 21.10.2021.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 у справі № 520/23758/21 було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та зобов`язано відповідача виплатити зазначену компенсацію, що відповідачем і було зроблено 04.03.2024 в розмірі 619,00 грну. 04.03.2024 позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату йому компенсації інфляційних втрат та виплаті 3 % річних за кожен день прострочення належної йому виплати. 12.03.2024 позивач отримав лист від 07.03.2024 з відмовою у виплаті інфляційних втрат та 3% річних за кожен день прострочення обов`язкової до виплати грошової компенсації, що позивач вважає протиправним. Окрім того, позивач зазначає, що 05.03.2024 він звернувся до відповідача з заявою про отримання компенсації замість санаторно-курортної путівки за 2021-2023 роки згідно його заяви від 21.10.2021. Листом від 07.03.2024 №317/0/872/24 відповідач із посиланням на п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" відмовив позивачу в зазначеній виплаті, що позивач вважає протиправним. Позивач вважає свої права порушеними, тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2024 відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана відповідачу до електронного кабінету через систему "Електронний суд", що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому виклав свої заперечення проти позову. Відповідач зазначив, що на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 по справі № 520/23758/21 Управлінням 04.03.2024 на картковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано грошову компенсацію замість санаторно-курортної путівки в розмірі 619,00 грн. Після встановлення судом факту виплати грошової компенсації замість санаторно- курортної путівки згідно заяви від 21.08.2019 Управлінням було виконано рішення Другого апеляційного адміністративного суду у встановлені законом строки. Нарахування інфляційних витрат та 3% річних за кожен день прострочення виплати передбачено за неналежне виконання зобов`язання. З боку Управління таких порушень строків не було. Також, відповідач заперечує проти вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу інфляційні втрати та про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Щодо вимог про зобов`язання здійснити виплату позивачу грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно заяви від 21.10.2021 відповідач зазначив, що 21.10.2021 ОСОБА_1 , як особою з інвалідністю внаслідок війни, була подана заява до Управління про виплату у 2023 році замість путівки на санаторне-курортне лікування грошову компенсацію як особі з інвалідністю внаслідок війни 2-ої групи у розмірі середньої вартості путівки. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дію пункту 3 частини першої статті 13 зупинено на 2023 рік згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад, про що, ОСОБА_1 було повідомлено листом від 07.03.2024 № 317/0/872-24. Просить відмовити в задоволенні позову.

Позивач подав до суду відповідь на відзив та додаткові пояснення, в яких підтримав свою позицію, викладену в позовній заяві та заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи та заяви сторін по суті справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 25.05.2006 (а.с. 5).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2023 у справі №520/23758/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 у справі №520/23758/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2023 по справі № 520/23758/21 скасовано. Прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно заяви від 21.08.2019. Зобов`язано Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради здійснити ОСОБА_1 виплату грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно заяви від 21.08.2019.

На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 по справі № 520/23758/21 відповідачем 04.03.2024 на картковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано грошову компенсацію замість санаторно-курортної путівки в розмірі 619,00 грн, що не заперечується сторонами.

Позивач 04.03.2024 звернувся до відповідача з заявою про виплату йому інфляційних втрат та 3% річних за кожен день прострочення виплати, у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем передбаченого чинним законодавством обов`язку з виплати позивачу грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки. (а.с. 7)

Відповідач листом від 07.03.2024 № 313/0/872-24 фактично відмовив позивачу у виплаті інфляційних втрат та 3% річних за кожен день прострочення виплати, зазначивши, що відповідачем було виконано постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 №520/23758/21, шляхом перерахування на картковий рахунок позивача 04.03.2024 грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки в розмірі 619,00 грн. (а.с. 9-10)

Також, позивач 21.10.2021 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради із заявою про виплату йому у 2023 році замість путівки на санаторно-курортне лікування грошової компенсації як особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи в розмірі середньої вартості путівки. У заяві позивач зазначив, що довідка про неотримання позивачем путівки в 2021-2023 роках буде надана ним до Управління в жовтні 2023 року. (а.с. 6)

У подальшому позивач 05.03.2024 подав до відповідача заяву, в якій зазначив, що у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 у справі № 520/23758/21 зазначено, що судом встановлено факт того, що протягом 2017-2023 років та станом на 21.02.2024 позивач не перебував на обліку в ДУ "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області". Таким чином, довідки про неотримання позивачем путівок у 2021-2023 роках від вищевказаного територіального медичного об`єднання для отримання грошової компенсації не потрібні. Просив здійснити виплату йому грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно його заяви від 21.10.2021. (а.с. 8).

Відповідач листом від 07.03.2024 № 317/0/872-24 повідомив позивача, що відповідно пункту 3 "Прикінцевих положень" Закону України "Про державний бюджет України на 2023 рік" та Закону України на 2024 рік" зупинено дію пункту 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а саме щодо надання грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування на 2023-2024 роки по категорії заявників-особам з інвалідністю внаслідок війни, тому в Управління відсутні підстави для виплати позивачу такої компенсації. (а.с. 11).

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування відповідно до заяви ОСОБА_1 від 21.10.2021 та щодо ненарахування інфляційних втрат та 3 % річних за кожен день прострочення виплати, передбаченої за неналежне виконання зобов`язання за рішенням суду від 27.02.2024 у справі № 520/23758/21, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача, в якості відшкодування шкоди у вигляді стягнення 3% річних за кожен день прострочення платежу, грошової суми в розмірі 15 933,06 грн та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу інфляційних втрат із суми 619 грн за період з 27.10.2021 по 03.03.2024, суд зазначає наступне.

Так, правовідносини з приводу стягнення 3% річних внаслідок прострочення платежу та інфляційних втрат регулюються положеннями Цивільного кодексу України.

Згідно зі змістом частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (частина 2 статті 11 ЦК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 11 та частини 1 статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині 1 статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин 2 та 3 ст.11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Згідно з частиною 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Водночас, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням вищезазначених законодавчих норм та встановлених обставин справи, суд вважає, що в даному випадку відсутні цивільно-правові відносини між позивачем та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, відсутні цивільно-правові порушення з боку відповідача, що полягають у протиправній поведінці (умисне протиправне користування відповідачами коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, відсутня вина заподіювача шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між ними.

Так, на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 по справі № 520/23758/21 відповідачем 04.03.2024 на картковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано грошову компенсацію замість санаторно-курортної путівки в розмірі 619,00 грн, що не заперечується сторонами.

Суд зазначає, що в даному випадку Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, в розумінні статті 625 ЦК України, тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Зазначений висновок щодо застосування положень статті 625 ЦК України узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 27.08.2020 у справі №804/871/16 та в ухвалі від 15.08.2022 у справі № 280/6316/21.

Отже, підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції - відсутні.

Так, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди за неправомірну бездіяльність при виплаті позивачу грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування згідно заяви позивача від 21.08.2019, суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (п. 57).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Суд, досліджуючи матеріали справи, встановив, що позивач, зазначаючи про моральні страждання, не обґрунтував належним чином взаємозв`язок цього факту з діями відповідача.

Отже, зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, що полягає в невиплаті позивачу грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування відповідно до заяви ОСОБА_1 від 21.10.2021 та зобов`язання відповідача здійснити позивачу виплату грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно заяви від 21.10.2021, суд зазначає наступне.

Спірним у даній частині позовних вимог є питання щодо права позивача на виплату йому грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно заяви від 21.10.2021.

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивач 21.10.2021 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради із заявою про виплату йому у 2023 році замість путівки на санаторно-курортне лікування грошової компенсації як особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи в розмірі середньої вартості путівки. У заяві позивач зазначив, що довідка про неотримання позивачем путівки в 2021-2023 роках буде надана ним до Управління в жовтні 2023 року (а.с. 6).

Тобто, фактично позивач мав намір отримати грошову компенсацію замість путівки на санаторно-курортне лікування за 2021-2023 роки.

У подальшому позивач 05.03.2024 подав до відповідача заяву, в якій зазначив, що у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 у справі № 520/23758/21 зазначено, що судом встановлено факт того, що протягом 2017-2023 років та станом на 21.02.2024 позивач не перебував на обліку в ДУ "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області". Таким чином, довідки про неотримання позивачем путівок у 2021-2023 роках від вищевказаного територіального медичного об`єднання для отримання грошової компенсації не потрібні. Просив здійснити виплату йому грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки згідно його заяви від 21.10.2021. (а.с. 8).

Відповідач листом від 07.03.2024 № 317/0/872-24 повідомив позивача, що відповідно пункту 3 "Прикінцевих положень" Закону України "Про державний бюджет України на 2023 рік" та Закону України на 2024 рік" зупинено дію пункту 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а саме щодо надання грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування на 2023-2024 роки по категорії заявників-особам з інвалідністю внаслідок війни, тому в Управління відсутні підстави для виплати позивачу такої компенсації. (а.с. 11).

З цього приводу суд зазначає, що спірне питання регулюється Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII)

Згідно ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються пільги, серед яких безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Особи з інвалідністю внаслідок війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров`я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування особи з інвалідністю на обліку або за місцем її роботи.

За бажанням осіб з інвалідністю замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію: особи з інвалідністю внаслідок війни I - II груп - у розмірі середньої вартості путівки, особи з інвалідністю внаслідок війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Порядок виплати грошової компенсації замість санаторно-курортно-курортної путівки затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2004 №785 "Про порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян" (далі - Порядок №785).

Згідно п.2 Порядку №785, грошова компенсація виплачується особам з інвалідністю внаслідок війни та особам з інвалідністю, зазначеним у статті 62 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Підставою для виплати грошової компенсації є такі документи: заява про виплату грошової компенсації; посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку; облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації.

Згідно з п.6 Порядку №785 грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.

Для осіб, які не перебувають на обліку для санаторно-курортного лікування, вперше грошова компенсація виплачується у разі звернення із заявою через два роки після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Право на компенсацію вартості самостійного санаторно-курортного лікування настає з дня звернення із заявою про її виплату один раз на два роки (з урахуванням року проходження самостійного санаторно-курортного лікування).

З наведених норм можна зробити висновок, що особа з інвалідністю набуває права на отримання грошової компенсації лише через два роки після звернення з відповідною заявою для виділення путівки, або з заявою про виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.

При цьому зазначений висновок був також застосований Верховним Судом у постанові від 17.06.2021 у справі № 308/11958/18.

Суд зазначає, що відповідачем не заперечується сам факт перебування позивача у спірний період на обліку на отримання санаторно-курортної путівки. Облікових даних про отримання позивачем путівки або компенсації замість санаторно-курортної путівки за 2021-2022 роки відповідачем до суду не подано.

Відповідно до частини 1 статті 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Враховуючи вищезазначені норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання грошової компенсації від відповідача замість санаторно-курортної путівки за 2021-2022 роки, тобто за два роки після звернення з відповідною заявою.

Разом з тим, з матеріалів справи судом встановлено, що відповідач листом від 07.03.2024 №317/0/872-24 повідомив позивача, що відповідно до пункту 3 "Прикінцевих положень" Закону України "Про державний бюджет України на 2023 рік" та Закону України на 2024 рік" зупинено дію пункту 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а саме щодо надання грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування на 2023-2024 роки по категорії заявників-особам з інвалідністю внаслідок війни, тому в Управління відсутні підстави для виплати позивачу такої компенсації. (а.с. 11).

З цього приводу суд зазначає, що пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України від 03.11.2022 № 2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено зупинити на 2023 рік дію, зокрема, пункту 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Суд звертає увагу, що вказана норма підлягає застосуванню у спірних правовідносинах. При цьому ця норма є чинною на даний час та не визнавалась неконституційною.

Проаналізувавши наведені норми законодавства в сукупності суд дійшов висновку про те, що право на грошову компенсації замість санаторно-курортного лікування може бути реалізовано позивачем на підставі тих норм, які діють на час виникнення обставин для виплати. Однак, в даний час на законодавчому рівні фактично зупинено дію права на нарахування грошової компенсації позивачу за 2023 рік.

Таким чином, у відповідача не було правових підстав для здійснення на підставі звернення позивача такої виплати позивачу за 2023 рік. Окрім того, як вбачається з вищезазначених приписів законодавства, виплата компенсації замість санаторно-курортного лікування відбувається один раз на два роки, в даному випадку, виходячи з матеріалів позовної заяви, позивачу належить до виплати компенсація замість санаторно-курортного лікування за 2021 та 2022 роки.

У зв`язку з цим, доводи позивача про його право на отримання компенсації замість санаторно-курортного лікування за три роки є безпідставними, тому суд відмовляє в цій частині позовних вимог.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради (просп. Тракторобудівників, буд. 144, м. Харків, 61121, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради, що полягає в невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування відповідно до його заяви від 21.10.2021 за 2021-2022 роки.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Салтівського району Харківської міської ради здійснити ОСОБА_1 виплату грошової компенсації замість санаторно-курортного лікування за 2021-2022 роки згідно його заяви від 21.10.2021.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН