Справа № 340/9467/23
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2024 року м. Дніпросправа № 340/9467/23
Суддя І інстанції - Хилько Л.І.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року у справі №340/9467/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та не виплаті грошового забезпечення позивачу за період з червня 2022 року по теперішній час;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення та додаткову винагороду за період з червня 2022 року по теперішній час.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що позивач рапортом 20.10.2023 позивач просив відповідача надати інформацію щодо розміру грошового забезпечення, надати грошовий атестат та здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення з червня 2022 року по теперішній час, натомість відповідачем так і не було розглянуто зазначений рапорт.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у позовній заяві фактично просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати його грошового забезпечення та здійснити відповідне нарахування та виплату, але позивач не надає жодних доказів на підтвердження своєї позиції щодо невиплати чи виплати йому грошового забезпечення не у повному обсязі. Крім того судом враховано, що згідно з довідкою військово лікарської комісії від 09 жовтня 2023 року позивач потребує відпустки для лікування у зв`язку із хворобою на 30 календарних днів, а отже, не міг приймати безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції фактично стосуються виплати позивачу додаткової винагороди за період з червня 2022 року по теперішній час, та судом не надано оцінки вимогам позивача щодо бездіяльності відповідача, яка полягала у не виплаті йому у повному обсязі грошового забезпечення за спірний період.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано, та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 05 липня 2022 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_2 з рапортом в якому зазначаючи про отримання грошового забезпечення не у повному обсязі просив надати інформацію щодо стан фінансування, на інформацію, зокрема, щодо належних до виплати позивачу сум із зазначенням терміну погашення такої заборгованості (а.с.25).

20 жовтня 2023 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом в якому просив повідомити причини не виплати грошового забезпечення, надати грошовий атестат та здійснити нарахування і виплату грошового забезпечення за весь час затримки з червня 2022 року по теперішній час (а.с.24).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, вказаний рапорт від 20.10.2023 року вручений уповноваженій особі військової частини НОМЕР_1 23.10.2023 року (а.с.26).

Доказів розгляду рапорту від 20.10.2023 року суду не надано.

Правомірність бездіяльності відповідача, яка виразилася у не нарахуванні та не виплаті позивачу грошового забезпечення та додаткової винагороди за період з червня 2022 року є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011) передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини 4 статті 9 Закону № 2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Пунктом 3 постанови КМ України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» встановлено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджений наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, надалі - Порядок № 260).

Згідно з п. 2 цього Порядку грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

28 лютого 2022 року на виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пункт 1 постанови КМУ № 168 передбачає, що військовослужбовцям Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що військовослужбовцям нараховується та виплачується грошове забезпечення передбачене Законом № 2011 та додаткова винагорода передбачена постановою КМУ № 168.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.10.2023 року позивач звертався до відповідача з рапортом щодо надання інформації та здійснення нарахування та виплати йому грошового забезпечення та додаткової винагороди з червня 2022 року (а.с.24).

Не надання відповідача на зазначений рапорт фактично стало підставою для звернення позивача з позовом щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошового забезпечення та додаткової винагороди з червня 2022 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Положеннями частини першої статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені права, свободи або інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі № 18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №687/1539/16-а та від 4 лютого 2020 року у справі №320/7969/17.

Колегія суддів, зауважує, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Відповідно, дії суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо: по-перше, такі дії вчинені владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції і по-друге, оспорювані дії є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

За правилами статті 166 КАС України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування тощо щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Так, предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, відповідно до яких суд має ухвалити рішення, а підставою позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які складаються із фактів, що тягнуть за собою певні правові наслідки: зміну чи припинення правовідносин.

При цьому, предмет позову кореспондує із способами судового захисту права (змістом позову), які визначені статтею 5 КАС України.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач не зазначає в чому полягає порушене право, а саме які складові грошового забезпечення йому не виплачено відповідачем за спірний період, як і не зазначає в чому полягає протиправність бездіяльності відповідача щодо не виплати додаткової винагороди передбаченої постановою КМУ №168, тобто підстави на яких таку винагороду відповідач має виплачувати позивачу.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що сам по собі факт не надання відповідачем відповіді на рапорт позивача від 20.10.2023 року не є підставою для звернення до суду з позовом щодо зобов`язання виплатити позивачу грошового забезпечення та додаткової винагороди з червня 2022 року, зважаючи на те, що позивачем не з`ясовано підстави такої не виплати, що в свою чергу було б підставою позову з такими вимогами. Судом враховано, що позивачем не оскаржується в судовому порядку бездіяльність відповідача з не розгляду такого рапорту.

Зважаючи на те, що позивачем не оскаржується бездіяльність відповідача з не розгляду його рапорту від 20.10.2023 року, а також те, відповідач фактично не відмовляв позивачу у нарахуванні та виплаті грошового забезпечення та додаткової винагороди з червня 2022 року, що б в свою чергу могло стати підставою (предмет та підстава позову) для звернення до суду з вимогою зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити такі суми, колегія суддів зробила висновок про те, що вимоги позивача заявлені у цьому позові є передчасними, як наслідок не підлягають задоволенню.

На підставі зазначеного, зважаючи на те, що судом першої інстанції правильно по суті вирішено спір, суд апеляційної інстанції вважає, за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року у справі №340/9467/23 залишено без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 04 червня 2024 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя А.О. Коршун

суддя С.В. Сафронова