Справа № 160/8934/24
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2024-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2024 року Справа № 160/8934/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Юркова Е.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-
05.04.2024 ОСОБА_1 в особі представника Отрох Алли Володимирівни , через систему "Електронний Суд" звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 з вимогами:
- визнати протиправною відмову ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_1 у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби;
- зобов`язати ВІЙСЬКОВУ ЧАСТИНУ НОМЕР_1 прийняти рішення (наказ) про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач безпідставно відмовив у задоволенні рапорту стосовно звільнення його з військової служби згідно з підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Ухвалою суду від 09.04.2024 відкрито провадження в адміністративній справі № 160/8934/24 та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідачем 12.04.2024 подано до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що позивачем в поданому рапорті не підтверджені підстави для звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації, під час воєнного стану, на підставі п.п. «г» (перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років) п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ немає. Таким чином, відмова відповідача у задоволенні такого рапорту є правомірною та такою, що відповідає вимогам чинного законодавства.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , був призваний на військову службу під час загальної мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 та від 21.08.2023 р. зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 .
04.04.2024 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Військова частина НОМЕР_1 листом від 08.04.2024 №1772/3221 у задоволенні рапорту позивачу відмовили та в обгрунтування відмови було зазначено, що відповідно до статті 268 Сімейного кодексу України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. З долучених документів не підтверджено, що немає осіб, зазначених в статті 268 Сімейного кодексу України, які мали б утримувати ОСОБА_7 , отже не підтверджено утримання цієї дитини.
Не погодившись з вищезазначеною відмовою позивач був вимушений звернутись за захистом порушених прав до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до статті 2 Закону № 2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
При вирішені спору суд виходить із того, що Закон України "Про військову службу і військовий обов`язок" здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про військову службу і військовий обов`язок" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військову службу і військовий обов`язок" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Пунктом 6 ст. 2 Закону України "Про військову службу і військовий обов`язок" передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.
На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Як зазначалось вище ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , був призваний на військову службу під час загальної мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 та від 21.08.2023 р. зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 .
В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та 04.04.2024 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Військова частина НОМЕР_1 листом від 08.04.2024 №1772/3221 у задоволенні рапорту позивачу відмовили та в обгрунтування відмови було зазначено, що відповідно до статті 268 Сімейного кодексу України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. З долучених документів не підтверджено, що немає осіб, зазначених в статті 268 Сімейного кодексу України, які мали б утримувати ОСОБА_7 , отже не підтверджено утримання цієї дитини.
Відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: під час дії воєнного стану; через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу); у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Судом встановлено, що позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , 1987 р.н., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 27.06.2017р. та у них є 1 спільна дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво серії НОМЕР_4 від 06.05.2020р.).
У позивача, від ОСОБА_10 є дитина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво серії НОМЕР_5 від 13.04.2010р.)
У ОСОБА_4 є дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 від - ОСОБА_8 (свідоцтво серії НОМЕР_6 від 23.04.2008р.).
Рідний син від першого шлюбу - ОСОБА_6 - проживає разом з рідною матір`ю ОСОБА_10 .
Обов`язок щодо його утримання позивач виконує на підставі виконавчого листа від 14.11.2018 №369/8253/18. Заборгованість зі сплати аліментів відсутня, що підтверджується листом Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області від 04.10.2023р..
Падчерка - ОСОБА_7 та рідний син - ОСОБА_5 проживають разом з Позивачем та ОСОБА_4 .
В акті обстеження житлових і матеріально-побутових умов Яготинської міської ради Київської області від 27.09.2023 року зазначено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 знаходяться на утриманні Позивача.
Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів №39499791/10 від 06.10.2023 рідний батько падчерки позивача, ОСОБА_8 , станом на 30.09.2020р. має заборгованість 238 787,75 грн.
Таким чином рідний батько падчерки свій обов`язок по утриманню доньки не виконує.
Відповідно до ч.1 ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частиною 1 ст. 260 Сімейного кодексу України визначено, що якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.
Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст. 268 СК України).
Отже, ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_4 , має право на участь у вихованні ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 (за умови проживання однією сім`єю). При цьому, обов`язок щодо її утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останньої немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.
Враховуючи, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 має батька ОСОБА_8 та матір, суд вважає, що обов`язок щодо її утримання не може бути покладено на її вітчима.
Суд вказує, що позивачем не надано дані щодо відсутності у неповнолітньої ОСОБА_7 рідних діда, баби, або ж неможливості належного утримання ними таких дітей.
Законом України «Про внесення зміни до статті 26 Закону Українеи «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо додаткової підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану» від 20.09.2022 №2599-ІХ, внесено зміни підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до яких, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий час, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Виходячи з положень ст.3 Сімейного кодексу України, якою визначено поняття «сім`ї», можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.
Конституційний Суд України у своєму рішення від 03 червня 1999 року №5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну «член сім`ї»: членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визначення їх членами сім`ї, крім спільного проживання, ї ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
В контексті спірних відносин, визначальним для цієї справи є не встановлення факту проживання однією сім`єю, а утримання позивачем, як вітчимом, неповнолітніх дітей своєї дружини.
Суд зазначає, що сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, проте стосовно вітчима (мачухи) передбачені певні застереження.
Так, в силу положень ч.1 ст.268 Сімейного кодексу України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
Тобто, в контексті спірних відносин, позивач мав би обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини своєї дружини, як щоб її матір, батько або зазначені у цій нормі особи (у разі їх наявності) з поважних причин не могли б надавати їм належного утримання.
Проте позивачем не було доведено таких обставин.
Наданий позивачем Акт обстеження житлових і матеріально-побутових умов Яготинської міської ради Київської області від 27.09.2023 року про те, що за адресою: АДРЕСА_1 проживає його дружина та неповнолітні діти, також не свідчить про перебування на утриманні позивача неповнолітньої дитини його дружини, оскільки сам факт проживання однією сім`єю про такі обставини не свідчить.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем, під час розгляду справи, не було доведено факту перебування на його утриманні трьох і більше неповнолітніх дітей, а тому відмова відповідача у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби є правомірною, а вимоги позову такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ПН НОМЕР_7 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ; ІК в ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 17 травня 2024 року.

Суддя Е.О. Юрков