Справа № 160/6389/24
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2024-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2024 рокуСправа №160/6389/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення, -
07.03.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому з урахуванням уточненого позову, просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 01.09.2023 року №139-23.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на протиправність оскаржуваного рішення, оскільки органи міграційної служби України не врахували те, що він не може повернутися в країну його постійного проживання (Федеративна Республіка Нігерія) з причини загрози свого життю та недоторканості. Вважає, що це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення для справи, так як позивач є громадянином Нігерії, але не може і не бажає користуватися захистом країни своєї громадянської належності, оскільки набув громадянства за громадянством своїх батьків, при цьому місцем народження і попереднім місцем проживання є територія Нігерії, а тому він має реальні побоювання щодо повернення до Нігерії через те, що йому може загрожувати небезпека в цій країні. Загрозливим для позивача є той факт, що його сім`ї погрожують влада та правоохоронні органи безпеки Нігерії. За таких обставин наявна загроза переслідування позивача, тому вважає, що заява про надання міжнародного захисту є обґрунтованою. Проте, інформація по країні походження позивача відповідачем зовсім не була досліджена в повній мірі згідно чинного законодавства, та, відповідно неповний аналіз документів та підстав привів до невірного вирішення заяви. Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків.
21.03.2024 року позивачем були усунені недоліки зазначені в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2024 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 24.04.2024 року. Також вказаною ухвалою суду залучено до участі у справі у якості співвідповідача Державну міграційну службу України та зобов`язано її надати додаткові докази в даній справі.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.04.2024 року заяву представника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - ОСОБА_2 про продовження строку для надання відзиву у справі задоволено, продовжено Головному управлінню Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області строк на подання відзиву на позов - до 23.04.2024 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.04.2024 року продовжено Державній міграційній службі України строк на подання відзиву на позов - до 23.04.2024 року.
12.04.2024 року на адресу суду від Державної міграційної служби України надійшов письмовий відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти заявленого адміністративного позову, вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими з огляду на наступне. 10.05.2023 року позивач звернувся до ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято до розгляду та видано йому довідку про звернення за захистом в Україні № 003611, терміном дії до 10.06.2023 року, з подальшими продовженнями до 30.11.2023 року. Наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 30.05.2023 року № 60 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.05.2023 року, здійсненого за наслідками всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в тому числі, за наслідками здійснення збору та всебічного і об`єктивного аналізу актуальної інформації про країну походження заявника, 01.09.2023 року ДМС прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку тим, що відсутні умови передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», а саме, відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, відсутні умови для надання ОСОБА_3 статусу особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ознак наведених в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», а саме, відсутні умови коли особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, саме в наслідок наявності яких, така особа не могла б чи не бажала б повернутися в країну походження. Враховуючи викладене, просить суд відмовити в задоволення позовних вимог.
22.04.2024 року на адресу суду від Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надійшов письмовий відзив на позов, в якому з позовними вимогами управління не погоджується з наступних підстав. В ході розгляду заяви громадянина Нігерії ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено, що у ОСОБА_3 відсутні умови необхідні для надання особі статусу «біженець» згідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженця 1967 року, та пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», а також, у ОСОБА_3 відсутні умови необхідні для надання особі «додаткового захисту» згідно до положень статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційної Директиви ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відсутність у ОСОБА_3 вищезазначених умов, згідно до частини 1 статті 6 та частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є підставою для прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Отже, рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01 вересня 2023 року № 139-23, на думку відповідача, прийняте Державною міграційною службою України, є законним та таким, що винесене відповідно до норм чинного законодавства.
24.04.2024 року на адресу суду від позивача надійшла письмова відповідь на позов, в якій він вважає аргументи, викладені у відзиві Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області такими, що не відповідають дійсності та зазначає наступне. Відповідач безпідставно, необгрунтовано, не дослідивши в повній мірі заяву про надання міжнародного захисту зробив висновок про відсутність підстав для задоволення заяви позивача. При виникненні сумнівів щодо достовірності інформації вказаної позивачем, щодо можливості його переслідування зі сторони правоохоронних органів Нігерії, за ознакою переслідування сфабрикованих справ та в наслідок цього загрози його життю, безпеці та свободі, щодо дійсної ситуації в країні його походження, як на момент залишення такої країни, так і на момент розгляду заяви, відповідач повинен був вжити заходів, передбачених законом. Крім того, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, міграційною службою детально не досліджено та не враховано інформацію про країну походження, оскільки відповідно до актуальних світових джерел інформації наразі в Нігерії проводяться переслідування осіб, які знаходяться за кордоном. Вищевикладене свідчить про формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження. З огляду на викладене, просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви.
Згідно з довідкою начальника відділу управління персоналом ОСОБА_4 від 16.05.2024 року №162 суддя ОСОБА_5 в період з 16.05.2024 року по 07.06.2024 року перебуває у щорічній відпустці.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 09.10.2008 року громадянин Нігерії ОСОБА_3 залишив територію Нігерії та приїхав до України з метою навчання.
З 2008 року по 2009 рік позивач проходив навчання на підготовчому курсі з російської мови в Луганському аграрному національному університеті.
З 2009 року по 2014 рік позивач навчався в Східноукраїнському національному університеті ім. Володимира Даля, м. Луганськ. Зі слів позивача, по закінченню навчання отримавши диплом магістра у 2014 році змушений був тікати з м. Луганськ у м. Харків, у зв`язку з початком активних бойових дій, де проживав до 2019 року.
У зв`язку з навчанням був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , виданій 20.09.2013 року, терміном дії до 20.09.2014 року.
19.03.2021 року позивач вперше звернувся до ГУ ДМС у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві позивач зазначив, ніби то в країні громадянської належності Нігерії існує небезпечна ситуація для його життя та свободи, яка пов`язана із діяльністю у групування SARS.
19.08.2021 року позивачу повернуто його паспорти (А04183451, НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ) відповідно до положень законодавства.
29.11.2022 року Соборним відділом у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та прийнято відносно нього рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яким позивача зобов`язано покинути територію України в термін до 28.12.2022 року, у зв`язку з відсутністю законних підстав для проживання на території України.
Позивач оскаржив до суду рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, проте, ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15.02.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання неправомірним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства повернуто позивачу.
10.05.2023 року позивач вдруге звернувся до ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято до розгляду та видано йому довідку про звернення за захистом в Україні № 003611, терміном дії до 10.06.2023 року, з подальшими продовженнями до 30.11.2023 року.
Наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 30.05.2023 року № 60 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За результатом розгляду заяви позивача від 10.05.2023 року, ГУ ДМС у Дніпропетровській області 26.07.2023 року складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким, у зв`язку із встановленням відсутності умов, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VI), рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
01.09.2023 року ДМС прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наявність яких є необхідною для надання іноземцю або особі без громадянства статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Позивач, не погодившись із рішенням відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом № 3671-VI.
Пунктами 1, 13 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
Особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Аналізуючи умови, передбачені ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Так, Законом України від 21.10.1999 року № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.
Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.
Відповідачем під час вирішення заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перевірено що він є громадянином Нігерії, жодних конкретних фактів переслідування за конвенційними ознаками, як під час свого перебування в країні походження, так і станом на час розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.05.2023 року та прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.09.2023 року № 139-23, позивач не зазнавав, та не зазнає. До жодної політичної, релігійної, військової або ж громадської організації в країні походження, а ні позивач особисто, а ні члени його сім`ї, не належали, та не належать. Також уповноваженою особою відповідача становлено, що як вбачається із заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.05.2023 року, позивач до адміністративної або кримінальної відповідальності в країні походження не притягався, проблем при виїзді із Федеративної Республіки Нігерія в нього не виникало, виїхав легально з метою навчання в Україні.
Заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.05.2023 року, позивач обгрунтовує наступним, а саме: «На даний момент країна мого постійного проживання стала небезпечною для мене у зв`язку з переслідуванням мене членами організації SARS. На цей час зв`язок з моєю сім`єю втрачено, але навіть до цього часу надходять дзвінки з країни мого проживання з погрозами моєму життю.»
Інформація з відкритих інформаційних джерел, підтверджує існування на території Нігерії свого часу Спеціального загону поліції по боротьбі з розбійними нападами - SARS.
Відповідно до інформації по країні походження заявника SARS - це поліцейський спецпідрозділ (Special Anti-Robbery Squad), що славиться своєю історією з порушенням прав людини, розбійними нападами.
В останні роки в Нігерії проходила компанія під гаслом End SARS («Покласти край SARS»), У жовтні 2020 року молоді нігерійці мобілізувалися по всій країні проти нелюдського поводження з ними підрозділом нігерійської поліції SARS.
08.10.2020 року в Нігерії люди вийшли на вулиці великих міст і селищ у 21 штаті країни, вимагаючи покласти край жорстокості поліції, позасудовим стратам і вимаганням з боку спеціального загону по боротьбі з грабежами SARS. У відповідь на загальнонаціональні протести генеральний інспектор поліції 11.10.2020 року розпустив спеціальний загін по боротьбі з грабежами SARS і закликав негайно перевести всіх співробітників SARS в інші підрозділи.
Розпуск SARS є відповіддю на прагнення нігерійського народу відповідальності за порушення прав людини. Влада зробила певні дії для забезпечення правосуддя і притягнення до відповідальності за зловживання з боку поліції.
Так в ході дослідження фактів наведених позивачем у заяві відповідачем встановлено, що інформація, яку надає позивач є суперечливою, в заяві-анкеті позивач стверджує, що у разі його повернення на батьківщину йому буде загрожувати небезпека від бандитів, які на його думку є членами організації SARS, під час тієї ж співбесіди ОСОБА_1 .Т. стверджує, що люди з SARS йому не погрожували, погрози ніби то надходили від ОРС - це хулігани- сектанти.
Водночас, відповідно до інформації про країну походження, вбачається, що Народний конгрес Оду а (ОРС і підтримав триваючий загальнонаціональний протест нігерійської молоді під кодовою назвою END SARS, спрямований на припинення актів жорстокості позасудових вбивств і порушень прав людини, здійснених розформованим спеціальним загоном по боротьбі з пограбуваннями (SARS), підрозділ поліції Нігерії.
Під час зустрічі, яка відбулась у 2020 році у Лагосі, ОРС оголосила, що вони приєднуються до тих, із величезної кількості нігерійців, які більше не можуть терпіти ситуацію, коли їхні захисники перетворюються на їхніх хижаків. Єра безкарності та жорстокості поліції має припинитися, і що це станеться лише тоді, коли правопорушники серед поліції не залишаться безкарними.
ОРС висловила свою підтримку триваючим загальнонаціональним демонстраціям END SARS та закликала учасників залишатися мирними у здійснені своєї свободи вираження поглядів.
Як свідчать джерела інформації про країну походження заявника, після залишення позивачем у 2008 році територію країни громадянської належності, в Нігерії відбувся ряд позитивних змін, за інформацією «Freedom house», у 2023 році в країні відбулися вибори, після кількох днів оскарження результатів виборів оголосили нового президента, ним став кандидат від правлячої партії Бола Тінубу.
На цій посаді він боротиметься із заворушеннями ісламістів на північному сході, збройними атаками, убивствами та викраденнями людей, нестачею коштів, палива та електроенергії, а також із багаторічною корупцією.
Проаналізувавши матеріали особової справи заявника під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вперше, та інформацію надану позивачем під час його звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ЕУ ДМС у Дніпропетровській області, відповідачем було встановлено, що твердження позивача різняться між собою.
Разом з цим, позивач не причетний до подій які сталися в Нігерії у 2020 році, так як в цей період часу він перебував в України.
Що стосується тверджень позивача щодо ніби то наявності погроз, які пов`язані з участю його батька в мітингах END SARS, слід зазначити, що в матеріалах даної справи відсутні докази наявності таких погроз. Водночас, як зазначив сам заявник його батько не був членом або лідером організації END SARS, участь в мітингах була добровільною.
Водночас, зі слів самого позивача, зафіксованих у протоколах співбесід, проведених з ним в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.05.2023 року, в Нігерії в місті Лагос проживає рідний брат позивача, який має свій бізнес, востаннє заявник з ним спілкувався пару тижнів тому, у нього все добре.
Викладеним вище підтверджується, що твердження позивача щодо ніби то існування загрози його життю у разі повернення до Нігерії є такими, що протирічать конкретній та загальній інформації за його справою та ґрунтуються виключно на припущеннях позивача.
Досліджені матеріали справи у своїй сукупності свідчать про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись.
Зазначене свідчить про необгрунтованість заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.05.2023 року.
Таким чином, відповідач дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності відносно позивача умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, з урахуванням чого суд дійшов висновку про недоведеність порушення прав позивача спірним рішенням.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а отже, задоволенню не підлягають.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна