Справа № 420/11975/24
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2024-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
07 червня 2024 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Марин П.П., розглянувши матеріали адміністративного позову військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та стягнення шкоди
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , в якому позивач просить:
Ухвалою суду від 22.04.2024 року адміністративний позов залишено без руху та позивачу надано час для усунення недоліків шляхом надання до суду клопотання про поновлення строків звернення до суду, а також належним чином завірених копій письмових доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги та доказів сплати судового збору.
На виконання ухвали суду від 22.04.2024 року представником позивача надано клопотання про поновлення строку звернення до суду та пояснення щодо письмових доказів.
Так, представник позивача зазначив, що військова частина НОМЕР_1 , яка входить до складу Збройних Сил України та відповідно до пункту другого Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 залучена до здійснення передбачених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів і повноважень, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Враховуючи вищевикладене, на виконання розпоряджень органів вищого військового управління, частина певної документації військової частини НОМЕР_1 була знищена у встановленому порядку, а частина вивезена з метою її збереження. Внаслідок чого неможливо, станом на теперішній час, із об`єктивних причин додати матеріали службових розслідувань, інших довідок та документів до на підтвердження завданої шкоди відповідачем.
Стосовно ненадання належних доказів місця реєстрації або перебування відповідача представник позивача зазначив, що на момент звільнення відповідача із військової служби, військовій частині НОМЕР_1 остання відома адреса останнього, була саме: АДРЕСА_1 . Також зазначає, що військова частина НОМЕР_1 відповідно до Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» 20 листопада 2012 року №5492-VI, Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про Державну міграційну службу України» від 20 серпня 2014 р. № 360, зверталась до Державної міграційної служби України про з`ясування місця реєстрації осіб для направлення позовних заяв про відшкодування шкоди, завданої державі за дійсним місцем реєстрації. Однак, у відповідях було відмовлено у наданні такої інформації, згідно статтею 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та статтею 11 Закону України «Про інформацію».
Щодо строку звернення до суду представник позивача вважає, що тримісячний строк звернення до суду з даним позовом розпочався 01.07.2023, та пов`язує зазначене з запровадженням воєнного стану, карантинних обмежень та приписами ч. 2 ст.233 КЗпП.
З урахуванням зазначеного та викладених позивачем обставин, тримісячний строк звернення до суду з даним позовом закінчився у березні 2021 року. Разом з тим, позивач звернувся до суду з даним позовом 17.04.2024, тобто позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом.
Аналогічні висновки щодо застосування 3-місячного строку звернення до суду у справах щодо стягнення майнової шкоди викладені у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року по справі № 420/4099/20.
Також суддя вважає необґрунтованими доводи позивача стосовно того, що представники юридичної служби військової частини не перебували у пункті постійної дислокації частини, оскільки доказів на підтвердження вказаної обставини позивач суду не надав. Також представник позивача не надає доказів вивезення або знищення матеріалів службового розслідування.
Що стосується посилання позивача на запровадження адаптивного карантину, суд зазначає наступне.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (із змінами) відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.
Також, постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня до 19 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061) та від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
В подальшому в зазначену постанову Кабінету міністрів України неодноразово вносились зміни.
Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 р. № 383 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236" постановлено внести до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації (Офіційний вісник України, 2020 р., № 35, ст. 1163; 2023 р., № 2, ст. 130) і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2021 р., № 1, ст. 14; 2023 р., № 2, ст. 130), зміни, а саме у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 слово квітня замінити словом червня. Таким чином, карантин на всій території України продовжено до 30 червня 2023 року.
Відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 17.07.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Таким чином, строк звернення до суду, який закінчився у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України та під час дії пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України підлягає поновленню лише за наявності двох умов: 1) якщо причини його пропуску є поважними; 2) вказані причини є такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
При цьому, граматичне тлумачення пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що наявність сполучника "і" вказує на обов`язкову наявність двох вищенаведених умов.
Таким чином, виходячи з наведених законодавчих приписів сам факт встановлення карантину не може слугувати причиною для поновлення процесуального строку звернення до суду, а можливість поновлення процесуального строку визначається у взаємозв`язку зі встановленням поважності причин пропуску строку та їх зумовленості обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, які свідчать про неможливість звернення, а також не доведено, що вчинення відповідної процесуальної дії зумовлений саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
За таких обставин, суд вважає, що вказані позивачем обставини не можуть бути підставами для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновлення такого строку, оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджені належними та допустимими доказами.
При цьому, суд повторно вказує, що позивачем пропущений 3-річний строк, протягом якого особа взагалі може бути притягнута до матеріальної відповідальності.
Також, позивачем не надано доказів на підтвердження неможливості звернення до суду з моменту видання наказу від 14.12.2020 р. до введення на території України воєнного стану (24.02.2022 року), що складає вже більше 3х років.
Щодо посилання позивача на норми частини 2 статті 233 КЗпП України, у редакції до 19.07.2022, якою строк щодо стягнення заробітної плати не є обмеженим, то суд вважає його помилковим, оскільки спірні правовідносини у даній справі регулюються ст. 122 КАС України, про що було вказано в ухвалі суду від 22.04.024 року.
Оскільки інших доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутися за судовим захистом, остатнім суду не надано, то суддя приходить до висновку, що причини наведені у заяві від 26.04.2024 про поновлення строку звернення до суду не є поважними.
Загалом, вказані доводи вже досліджувались при постановленні ухвали суду від 18.04.2023 року, якою адміністративний позов залишено без руху. Жодних інших доводів представник позивача не навів та доказів поважності пропуску строку звернення до суду не надав.
Відповідно до ч.6 ст.161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Згідно ч.1 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Відповідно до ч.2 ст.123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Суд зазначає, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є обмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.
За висновком ЄСПЛ, викладеним в його рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі МШ Голуб проти України, право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі Перетяка та Шереметьєв проти України).
Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2019 року по справі №9901/82/19.
Крім того, вказаної ухвалою суду про залишення позову, зобов`язано позивача надати суду докази сплати судового збору в сумі 3028,00 грн.
Проте, позивачем не виконана ухвала суду у цій частині.
Разом з тим, щодо доказів місця реєстрації або перебування відповідача, суддя зазначає, що позивачем не надано до суду доказів звернення до Державної міграційної служби України для з`ясування актуальної адреси реєстрації або перебування відповідача станом на 2024 рік, та відповідно не надано доказів надсилання позову з додатками на таку адресу відповідача.
Таким чином, недоліки позовної заяви викладені в ухвалі суду від 18.04.2023 року про залишення адміністративного позову без руху позивачем не усунуто.
Згідно з п.1 ч.4 ст.169 КАС України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк встановлений судом, вона повертається позивачу.
Відповідно до ч. 8 ст. 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляють права повторного звернення до адміністративного суду у порядку, встановленому законом.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне повернути адміністративний позов позивачеві.
Керуючись ст.122, 160, 169 КАС України суд
Визнати неповажними причини пропуску військовою частиною НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) строку звернення до суду з даним позовом.
Адміністративний позов військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та стягнення шкоди повернути позивачеві.
Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч.8 ст.169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє його права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.256 КАС України.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст.ст.293-295 КАС України.

Суддя/підпис П.П.Марин