Справа № 420/35272/23
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2024-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язати вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача військова частина НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за 40 днів невикористаної відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України Про відпустки, за 2013, 2014, 2015, 2017 роки;

зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 40 днів невикористаної відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України Про відпустки, за 2013, 2014, 2015, 2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в оскаржуваний період (2013-2017 рік) позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 . У 2018 році був переведений до Військової академії (м.Одеса). У 2023 році позивач був звільнений з військової служби з посади старшого викладача кафедри продовольчого та речового забезпечення факультету підготовки спеціалістів тилового забезпечення Військової академії (м.Одеса). Виключений зі списків частини та всіх видів забезпечення наказом начальника Військової академії (м.Одеса) від 12.10.2023 року №332.

Також представник позивача зазначає, що дружина позивача в той час працювала у Одеському ліцеї №38 Одеської міської ради та у оскаржуваний період, як і позивач, не отримувала додаткову відпустку відповідно ст. 19 Закону України Про відпустки (отримувала лише за 2016 рік 10 днів.

Позивач вважає, що він має право на таку відпустку за 2013 рік (10 днів), 2014 рік (10 днів), 2015 рік (10 днів), 2017рік (10 днів). Всього 40 днів. Але як видно з наказу (додаток 4) компенсація йому за додаткову відпустку надана не була.

Представник позивача зазначає, що під час служби вказані відпустки позивачу не надавалися, тому під час звільнення йому повинно було бути надано грошову компенсацію за всі невикористані дні.

Таку бездіяльність позивач вважає протиправною, у зв`язку з чим звернувся із даним позовом до суду.

Відповідач надав до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що адміністративний позов вважає необґрунтованим.

Обґрунтовуючи правову позицію представник відповідача зазначив, що до Військової академії позивач з рапортом про надання йому відпустки або ж з проханням розрахувати йому компенсацію невикористаної відпустки, розрахувати кількість днів невикористаної додаткової відпустки за періоди 2013, 2014, 2015, 2017 р.р. та виплатити грошову компенсацію не звертався, та і в загалі не повідомляв про те, як сам вважає мав на неї право, що свідчить про відсутність спору.

Також представник відповідача зазначає, що дружина позивача, не втратила права яке було та є закріплене на законодавчому рівні, в частині отримання в подальшому не використаної додаткової відпустки, або ж компенсації за всі дні невикористаної відпустки, на які остання має право, в порівняні з позивачем ОСОБА_2 .

Представник відповідача наполягає на відсутності неправомірних дій відповідача, починаючи з моменту відсутності звернень позивача, відсутності законодавчого визначення права на вказаний вид відпусток відповідачу як батьку дитини, за визначений період (2013,2014,2015,2017 року.) за відсутності законодавчого підґрунтя.

Крім того, представник відповідача зазначає про недотримання позивачем місячного строку звернення до суду.

На підставі викладеного представник відповідача просить в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Третя особа не скористалась своїм правом подати пояснення щодо адміністративного позову.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Ухвалою суду від 25.12.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Відповідно до витягу з наказу начальника Військової академії (по стройовій частині) №332 від 12.10.2023:

«Підполковника ОСОБА_1 , старшого викладача кафедри продовольчого та речового забезпечення факультету підготовки спеціалістів тилового забезпечення Військової академії (м. Одеса), звільненого з військової служби наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від "20" вересня 2023 року № 856 у відставку за підпунктом (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переглядом через 6-12 місяців) пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з правом носіння військової форми одягу, вважати таким, що справи та посаду здав і направити на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . "12" жовтня 2023 року виключити зі списків особового складу академії та всіх видів забезпечення.

Вислуга років у Збройних Силах України на день виключення зі списків особового складу академії становить: календарна 27 років 02 місяці 20 днів, пільгова - 05 років 04 місяці 04 дні, загальна - 32 роки 06 місяців 24 дні. Виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з "01" жовтня по "12" жовтня 2023 року.

Виплатити грошову компенсацію за 45 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік відповідно до пункту 14 статті 10 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей", Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260.

Щорічна основна відпустка за 2023 рік використана в кількості 25 днів (десять днів з 17 липня по 28 липня 2023 року, враховуючи два дні для переміщення до місця проведення відпустки та для повернення до ППД, та п`ятнадцять днів з 25 вересня по 11 жовтня 2023 року, враховуючи дві доби для переміщення до місця проведення відпустки та для повернення до ППД). Виплатити грошову компенсацію за 20 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік відповідно до пункту 14 статті 10 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їx сімей", Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260.

Грошова допомога на оздоровлення відповідно до розділу ХХІІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, за 2023 рік виплачена.

Виплатити грошову компенсацію за 112 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2023 рік відповідно до статті 4, 162 Закону України "Про відпустки", пункту 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктів 8, 14 статті 10 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260.

Виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 27 календарних років у сумі 729 789 (сімсот двадцять дев`ять тисяч сімсот вісімдесят дев`ять) гривень 75 копійок.

Виплатити грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 16 березня 2016 року №178 у сумі 204 501 (двісті чотири тисячі п`ятсот одна) гривня 22 копійки.

Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, за 2023 рік не отримував.

Забезпечений постійним житлом від Міністерства оборони України за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Малиновського, буд. 118/4.

Підстави: витяг із наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від "20" вересня 2023 року № 856 (BX № 1/45/7336 від 21.09.2023), довідка про вартість речового майна, що належить до видачі від "12" жовтня 2023 року № 1/37, рапорт підполковника ОСОБА_3 щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, рапорт підполковника ОСОБА_3 щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 та 2023 роки, рапорт начальника кафедри продовольчого та речового забезпечення факультету підготовки спеціалістів тилового забезпечення щодо виплати щомісячної премії, рапорт підполковника ОСОБА_3 про здачу справ та посади від "12" жовтня 2023 року, обхідний лист військовослужбовця.»

Як зазначає позивач та підтверджує відповідач, ОСОБА_1 не виплачено компенсацію за 40 календарних днів невикористаної додаткової відпустки передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки» за 2013, 2014, 2015, 2017 роки.

Вважаючи, що відповідач при звільненні позивача з військової служби протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2013, 2014, 2015, 2017 роки, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо строку звернення до суду суд зазначає таке.

Норми КАС України передбачають можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Разом із цим, частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу 12.10.2023 року.

В той же час до суду позивач звернувся 18.12.2023 року, тобто через 2 місяця з дня звільнення зі служби, а отже у строк встановлений Законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

У відповідності до п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-XII у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з абзацом 1 пункту 18 статті 10-1 Закону №2011-XII під час дії воєнного стану військовослужбовцям надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Пункт 19 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачає, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпустки військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку (якщо обоє батьків є військовослужбовцями, - одному з них за їх рішенням); відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.

Крім того, суд враховує, що статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ) визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Такі правові висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі №620/4218/18.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки» (в редакції до 09.05.2021), жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Водночас, з 09.05.2021, частину 1 статті 19 Закону України «Про відпустки», викладено у наступній редакції, одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73Кодексу законів про працю України).

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так, відповідно з 09.05.2021 у одного з батьків виникло право на отримання щорічно додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів, за умови не надання такої відпустки матері дітей.

З огляду на наведене, суд зауважує, що грошову компенсацію у рік звільнення за дні невикористаної відпустки в тому числі й додаткової (соціальної відпустки) мають право лише особи, у яких виникає право протягом такого періоду на таку відпустку, зокрема додаткову соціальну.

В свою чергу, позовні вимоги за 2013, 2014, 2015, 2017 роки щодо надання додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів саме позивачу як батьку дітей є безпідставними, оскільки як зазначено вище до 09.05.2021 на таку відпустку мали право лише жінки, а чоловіки лише за умови наявності дітей з інвалідністю, що у даному випадку не має місце, оскільки позивач про такі обставини не зазначає.

Крім того, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до Військової академії (м. Одеса) щодо наявності в нього права на одержання додаткової відпустки, як особі, яка має на утриманні двох неповнолітніх дітей, та не надано відповідачу жодних документів (довідок), що підтверджують невикористання другим з батьків неповнолітніх дітей цієї додаткової відпустки за вказаний період.

Надання до суду довідки від 11.12.2023 року №02-12/598 виданої Одеським ліцеєм №38 Одеської міської ради про те, що у оскаржуваний період дружина позивача не отримувала додаткову відпустку відповідно ст. 19 Закону України Про відпустки (отримувала лише за 2016 рік 10 днів не змінює того, факту, що бездіяльність відповідача у даному випадку відсутня.

При цьому, суд зазначає щодо доводів представника позивача про дискримінаційність та неконституційність ч.1 ст. 19 Закону України «Про відпустки» (в редакції до 09.05.2021), суд зазначає, що відповідно до положень пп.2 ч.1 ст. 1 Закону України Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні дискримінація визначена як ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Представником позивача не доведено в чому саме полягають дискримінаційні дії відповідача стосовно позивача та не надано доказів, які б підтверджували вказані обставини.

Так, в силу приписів ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно абз.2 ч.2 ст.17 Закону України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків» роботодавець зобов`язаний створювати умови праці, які дозволяли б жінкам і чоловікам здійснювати трудову діяльність на рівній основі, а також забезпечувати жінкам і чоловікам можливість суміщати трудову діяльність із сімейними обов`язками.

Частиною 1 ст.2-1 КЗпП України передбачено, що забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від, зокрема, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків.

Разом з цим, оцінюючи доводи скаржника, колегія суддів зауважує, що у зв`язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення рівних можливостей матері та батька у догляді за дитиною» №401-IX від 15.04.2021 (далі Закон №401-IX) у ч.1 ст.19 Закону №504/96-ВР було внесено зміни шляхом заміни слів, зокрема, «Жінці, яка працює і має» на слова «Одному з батьків, які мають дітей».

З урахуванням внесених змін указаним вище Законом, з 09.05.2021 року стаття 19 Закону №504/96-ВР визначає, що додаткова оплачувана відпустка надається одному з батьків, не залежно від статі, який має двох дітей віком до 15 років.

Згідно Пояснювальної записки до проекту Закону №401-IX, метою законопроекту слугувало забезпечення рівних можливостей матері та батька на догляд за дитиною та поєднання трудової діяльності із сімейними обов`язками; усунення законодавчих прогалин, які обмежують права чоловіка на відпустку для догляду за дитиною; створення передумов для посилення ролі батька у процесі вихованні дітей та розвитку відповідального батьківства в Україні.

Законопроект розроблений з урахуванням Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи №2079(2015) «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька», рекомендацій «Партнерства Біарріц» з утвердження гендерної рівності в частині реформування законодавства у сфері соціальних відпусток, пов`язаних із народженням дитини та доглядом за нею, а також задля імплементації окремих положень Директиви 2010/18/EU від 08.03.2010 про імплементацію переглянутої рамкової угоди щодо батьківської відпустки (ст.424, додаток XL Угоди про асоціацію між Україною та ЄС) .

Таким чином, зміни статті 19 Закону №504/96-ВР, які набрали чинності 09.05.2021 забезпечили однакове право на отримання додаткової соціальної відпустки на дітей, як матері, так і батьку. За умови, що в дану відпустку йде батько дітей, мати втрачає можливість скористатись даним видом відпустки у поточному році, і навпаки.

У відповідності до приписів ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З викладеного вбачається, що протягом усього періоду починаючи з 2013 року по 2017 рік за який позивач вважає наявним у нього право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену ст. 19 ЗУ «Про відпустки» діяла ст.19 Закону №504/96-ВР в редакції до 09.05.2021 року, яка встановлювала лише право матері на отримання додаткової відпустки на дітей. Норми вказаної статті узгоджувались із аналогічними нормами, закріпленими у інших нормативно-правових актах, законах, Інструкціях тощо.

Тобто, впродовж 2013 по 2020 (включно) позивач, відповідно до приписів діючого на той час ЗУ "Про відпустки" (зокрема ст.19 згаданого Закону, приписи якої узгоджувались з іншими нормативно-правовими актами к сфері регулювання спірних правовідносин) не мав права на такий вид соціальної відпустки як батько, який працює та має двох дітей віком до 15 років.

Суд вважає також доречним у даному контексті звернути увагу скаржника на те, що вказана норма ст. 19 ЗУ «Про відпустки», у редакції яка діяла впродовж спірного періоду заявленого позивачем з 2013 по 2017 р.р. (у період спірних правовідносин) не визнавалась неконституційною та була чинною/діючою у період виникнення спірних правовідносин, зокрема діяла під час проходження позивачем з 2013 по 2017 р.р. військової служби та аж до внесення в неї змін Законом №410-ІХ.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судові витрати розподілити відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 21,22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язати вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Військової академії (м. Одеса) (, адреса: Фонтанська дорога, 10, м. Одеса, 65009);

Третя особа: Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 )

Суддя П.П. Марин

.