Справа № 520/4509/24
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2024-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

07 червня 2024 року Справа № 520/4509/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Супрун Ю.О. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ), до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, Харківська область, Харківський район, 61002, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Саламаха В.Р. діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані щорічні оплачувані відпустки за періоди служби, а саме: за 2015 - 3 доби; за 2019 рік 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової; за 2021 рік - 30 діб основної та 09 діб додаткової відпустки; та за 2022 рік 30 діб основної відпустки та 10 діб додаткової відпустки.

2. Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію за невикористану щорічно оплачувану відпустку за період служби, а саме: за 2015 рік - 03 доби; за 2019 рік - 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової; за 2021 рік 30 діб основної та 9 діб додаткової відпустки; та за 2022 рік - 30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки, в загальному розмірі 495610,01 грн..

3. Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області ( ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 . зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за весь затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 06 вересня 2023 року по день ухвалення рішення суду.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 . зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) сплачений ним при подачі адміністративного позову судовий збір.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та невиплати позивачу при звільненні компенсації за невикористані 119 діб оплачуваних відпусток за 2015 - 2022 p.p. у сумі 495610,01 грн. та непроведення остаточного розрахунку у день звільнення є протиправною та такою, що порушує права позивача. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2024 відкрито спрощене провадження у вказаний адміністративній справі. У вказаній ухвалі зазначено, що відповідно до положень п. 10 ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 257 КАС України, справа належить до справ незначної складності, у зв`язку з чим підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження.

В зв`язку із здійсненням діяльності Харківським окружним адміністративним судом з відправлення правосуддя в умовах ведення бойових дій на території Харківської міської територіальної громади, яка віднесена до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блокуванні) згідно Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 25.04.2022 № 75 (із змінами), розгляд справи було відтерміновано.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3, 4, 5 ст. 262 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів із дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач, Головне управління Національної поліції в Харківській області, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства. Представником відповідача вказано, що компенсація за невикористані дні щорічної чергової основної та додаткової оплачуваної відпусток за роки, що передують року звільнення, законодавством не передбачена. Крім того, представником відповідача наголошено на обставинах того, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Отже, вимоги позивача, що стосуються нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2015 - 2022 роки є такими, що не підлягають задоволенню. В той же час, без внесення відповідних змін до наказу про звільнення, вимога про стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористані оплачувані відпустки за період за 2015, 2019, 2021 та 2022 роки є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з положеннями Порядку № 260. В той же час, представником відповідача вказано на помилковість обрахунку позивачем суми компенсації. Разом з тим, слід зазначити, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасною, оскільки за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Представником позивача було подано відповідь на відзив на позовну заяву, у якій просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

25.03.2024 від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення.

29.03.2024 представником позивача було подано до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду заперечення на додаткові пояснення представника відповідача.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно до наказу т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області №406 о/с від 06.09.2023 року майора поліції ОСОБА_1 /0088813/ заступника командира батальйону №2 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області було звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі п.7 ч.1 ст.77 ЗУ «Про національну поліцію».

На підставі вказаного наказу ОСОБА_1 було виплачено грошову компенсацію за 27 діб невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустку за період роботи з 01 січня 2023 року по 06 вересня 2023 року.

На підтвердження факту виплати грошової компенсації ОСОБА_1 за 27 діб невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки на адвокатський запит ГУНП в Харківській області надало розрахунковий лист за вересень 2023 року на ім`я ОСОБА_1 , з якого вбачається, що останньому була виплачена грошова компенсація за 27 діб невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки в розмірі 26705,70 грн..

Згідно із листом ГУНП в Харківській області №202aз/119/05/29-2023 від 08 листопада 2023 року за період проходження служби ОСОБА_1 в ГУНП в Харківській області з 07 листопада 2015 року по 06 вересня 2023 року ним не використано:

1) за 2015 рік 03 доби;

2) за 2019 рік - 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової відпустки;

3) за 2021 рік - 30 діб основної та 09 діб додаткової відпустки;

4) за 2022 рік - 30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки.

У вказаному листі ГУНП в Харківській області також зазначається, що Законом України «Про Національну поліцію» та наказом МВС №260-2016 які і є спеціальним законодавством, не передбачена грошова компенсація поліцейським за невикористану відпустку за попередні роки роботи. Саме тому при звільнені ОСОБА_1 була виплачена компенсація за невикористану щорічну оплачувану відпустку лише за період з 01 січня 2023 року по 06 вересня 2023 року у кількості 27 діб та у розмірі 26705.70 грн.

2 січня 2024 року представником позивача було направлено до ГУНП в Харківській області заяву, в якій просив нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану останнім щорічну оплачувану відпустку за період служби, а саме за 2015 рік 03 доби; за 2019 рік 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової; за 2021 рік 30 діб основної та 09 діб додаткової відпустки; та за 2022 рік 30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки.

Листом ГУНП в Харківській області №С-12/119/05/29-2023 від 31 січня 2024 року позивачу було надано відповідь, у якій зазначено, що оскільки ОСОБА_1 було звільнено з поліції 06 вересня 2023 року, а ЗУ №3379-ІХ від 06 вересня 2023 року набрав чинності 05 жовтня 2023 року, то підстав для виплати компенсації за невикористані відпустки не було.

У позовній заяві вказано, що на дату звільнення позивача не використано відпустки у кількості 146 діб. Однак, Відповідачем у справі при звільненні нараховано та виплачено компенсацію лише за 27 діб, а отже, фактично відповідач у справі при звільненні не виплатив позивачу компенсацію за невикористані 119 діб відпусток.

В той же час, представником позивача у позовній заяві вказано, що із наданих на адвокатський запит довідок про доходи слід дійти висновку про те, що середньоденне грошове забезпечення складає: 1087010,84 грн. (грошове забезпечення за період з 1 вересня 2022р. по 31 серпня 2023 р. (без урахування матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в сумі 15340,01 грн. та матеріальної допомоги для оздоровлення у сумі 28759,39 грн.) : 261 днів (робочих днів за період з 01.09.2022 по 31.08.2023) = 4164,79 грн. Відтак, на переконання позивача, компенсація за 119 діб невикористаної відпустки складає: 4164,79 грн. х 119 = 495610,01 грн.

Також представником позивача зазначено, що відповідно до довідки про доходи №1111 від 29.11.2023 року, яка була надана ГУНП в Харківській області за період з 01 веренся 2022 року по 31 серпня, вбачається, що заробітна плата позивача за два останні місяці роботи в ГУНП в Харківській області в сумарному розмірі складає 164507,14 грн. (заробітна плата за липень в розмірі 59673,00 грн. + заробітна плата за серпень в розмірі 104834,14 грн.). Протягом цих двох місяців було 44 робочі дні. Виходячи з цього, середньоденний заробіток позивача становить 164507,14/44 = 3738,80 грн. За період з 07 вересня 2023 року по 12 лютого 2024 року було 113 робочих днів, а тому середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у належному розмірі складає 3738,80 грн. * 113 днів = 422484,40 грн.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам та запереченням проти них, суд стосовно позовних вимог позивача щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані щорічні оплачувані відпустки за періоди служби, а саме: за 2015 - 3 доби; за 2019 рік 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової; за 2021 рік - 30 діб основної та 09 діб додаткової відпустки; та за 2022 рік 30 діб основної відпустки та 10 діб додаткової відпустки, в загальному розмірі 495610,01 грн., зазначає наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно із статтею 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи, встановлено Законом України «Про відпустки».

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про відпустки» встановлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Приписами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Положеннями ч.ч. 1 та 3 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про Національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Приписами ч.ч. 1, 2, 3 та 4 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до ч.ч. 8, 9, 10 та 11 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Приписами Порядку №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абз. 7 та 8 п.8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.02.2020 по справі №818/1276/17, питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, врегульовані нормами пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. На підставі пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції. Позиція аналогічного змісту також наведена Верховним Судом у постановах від 07.08.2019 в справі №820/5122/17 (провадження №К/9901/16897/19), від 31.03.2020 в справі №808/2122/18 (провадження №К/9901/68185/18, №К/9901/68414/18), від 02.07.2020 в справі №825/1038/16 (провадження №К/9901/9235/18, №К/9901/9238/18).

При цьому, Верховний Суд відступив від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах №818/1276/17, №820/5122/17, №808/2122/18, №825/1038/16 і вважає правильним правовий висновок, який було викладено у постанові від 23.10.2019 в справі №826/8185/18 з таких підстав.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

З аналізу наведених норм законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Відтак, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

Враховуючи відсутність правового врегулювання даного питання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам постанови Верховного Суду від 19 січня 2021 року по справі №160/10875/19, від 20 липня 2023 року по справі №200/18480/21.

Позивачем в позовній заяві зазначено, що згідно із листом ГУНП в Харківській області №202aз/119/05/29-2023 від 08 листопада 2023 року за період проходження служби ОСОБА_1 в ГУНП в Харківській області з 07 листопада 2015 року по 06 вересня 2023 року ним не використано: за 2015 рік 03 доби; за 2019 рік - 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової відпустки; за 2021 рік - 30 діб основної та 09 діб додаткової відпустки; за 2022 рік - 30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки.

Відтак, позивач загалом має 119 діб невикористаної відпустки.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позивач має невикористану частину щорічної чергової відпустки за вказані роки, а отже, останній має право на отримання компенсації за таку відпустку.

При цьому, зі змісту позовної заяви встановлено доводи позивача стосовно наявності підстав для стягнення на його користь компенсації у сумі 495610,01 грн.

Суд враховує наведений позивачем розрахунок суми компенсації, проте зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 7 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Згідно з абзацом 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Верховний Суд зазначав, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону «Про відпустки» та статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (пункт 22 постанови від 7 травня 2020 року у справі №360/4127/19).

Щодо виплати поліцейським грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки, то Верховний Суд зазначав, що через відсутність правового врегулювання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки при вирішенні спору слід застосовувати приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки» (пункт 60 постанови від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19, постанова від 23 жовтня 2019 року у справі №826/8185/18 та інші).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні як основної, так і додаткової відпустки (пункт 62 постанови від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19).

Стосовно дискреційних повноважень, то Верховний Суд неодноразово зазначав, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав (постанови Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі №802/412/17-а, від 11 квітня 2018 року у справі №806/2208/17, від 6 квітня 2023 року у справі №420/11424/21).

Також, у постановах від 24 грудня 2020 року у справі №802/1286/18-а, від 15 грудня 2021 року у справі №1840/2970/18, Верховним Судом зазначено, що у разі якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Відтак, порядок нарахування поліцейському грошової компенсації за невикористану відпустку, що встановлений пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260, повноваження відповідача стосовно розрахунку суми цієї компенсації не є дискреційними, до вказаного висновку слід дійти з огляду на те, що порядок нарахування поліцейському грошової компенсації за невикористану відпустку визначається нормативно і залежить тільки від кількості днів невикористаної відпустки та одноденного розміру грошового забезпечення. Відповідач не наділений повноваженнями діяти на свій розсуд, оскільки Порядком №260 не передбачена будь-яка альтернатива під час такого розрахунку.

Отже, згідно із приписами п.8 розділу ІІІ Порядку №260 виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби та одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Судом встановлено, що позивача було звільнено зі служби 06.09.2023 року, відповідно до довідки про доходи за період з 01.08.2023 по 31.08.2023 року грошове забезпечення позивача за серпень 2023 року складає 104834,14 грн.

Відтак, одноденний розмір грошового забезпечення позивача становить 3381,74 грн. (104834,14 грн. / 31 календарний день).

Враховуючи обставини того, що позивач має невикористану частину відпустки за спірні у даній справі роки загалом у кількості 119 діб, то на його користь відповідачем мала бути виплачена компенсація у розмірі 402 427,82 грн.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані щорічні оплачувані відпустки за періоди служби, а саме: за 2015 - 3 доби; за 2019 рік 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової; за 2021 рік - 30 діб основної та 09 діб додаткової відпустки; та за 2022 рік 30 діб основної відпустки та 10 діб додаткової відпустки, та належним способом захисту у такому випадку прав позивача є зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошову компенсацію за невикористану щорічно оплачувану відпустку за період служби, а саме: за 2015 рік - 03 доби; за 2019 рік - 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової; за 2021 рік 30 діб основної та 9 діб додаткової відпустки; та за 2022 рік - 30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки, в загальному розмірі 402 427,82 грн.

Суд зазначає, що при розгляді даної справи судом було враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20 липня 2023 року у справі №200/18480/21.

Стосовно позовних вимог позивача про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 середній заробіток за весь затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 06 вересня 2023 року по день ухвалення рішення суду, зазначає наступне.

Під час розгляду справи було встановлено, що у день звільнення позивача зі служби в поліції йому не було виплачено компенсації за невикористані дні відпустки в повному обсязі, що в свою чергу свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо непроведення із позивачем остаточного розрахунку при звільненні.

Як вже було вказано судом вище, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

При цьому, вважає за необхідне вказати, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

В той же час, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

При цьому, такі питання врегульовані статтями 116, 117 КЗпП України.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, можливим є застосування норм статей 116-117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.

Враховуючи обставини того, що відповідачем при звільнення позивача зі служби в поліції не виплатив йому належні суми грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, то до спірних правовідносин належить застосувати норми статей 116-117 КЗпП України.

Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 07 травня 2020 року у справі №360/412719, від 31 травня 2021 року у справі №200/13837/19-а та від 20 липня 2023 року у справі №200/18480/21.

Водночас, суд вважає за необхідне вказати, що пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, статтю 117 викладено в наступній редакції:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Таким чином, враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини та з огляду на те, що звернення позивача щодо питань нарахування та виплати ненарахованих йому при звільненні відповідачем сум відбулось після внесення змін до положень ст.ст. 116-117 КЗпП України, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо непроведення із позивачем остаточного розрахунку при звільненні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за шість місяців, зокрема, за 181 календарний день.

Водночас, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

У відповідності до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення поліцейського, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що позивача було звільнено зі служби 06.09.2023 року, відповідно до довідки про доходи №1111 від 29.11.2023 року за період з 01.09.2022 по 31.08.2023 року грошове забезпечення позивача за липень 2023 року складає 59 673,00 грн., за серпень 2023 року складає 104 834,14 грн.

Відтак, середньоденний розмір заробітку позивача становить 2696,83 грн. (164 507,14 грн. / 61 календарних дні (липень 2023 року - 30 календарних днів, серпень 2023 року - 31 календарний день).

Таким чином, розмір середнього заробітку позивача за шість місяців (181 календарні дні) становить 488 126,23 грн. (2696,83 грн х 181 дні).

Водночас, суд наголошує, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам викладеним у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 480/2577/20 зазначив, що для застосування критеріїв пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, судам необхідно з`ясувати загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, індексація грошового забезпечення та грошова компенсація вартості не отриманого речового майна у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності.

Застосовуючи означені правові позиції до обставин даної справи, суд зазначає наступне.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 402427,82 грн. + 26705,70 грн. = 429 133,52 грн., з яких: 26705,70 грн. - виплачено у добровільному порядку грошове забезпечення відповідно до довідки про доходи; 402 427,82 грн. - компенсація за невикористану відпустку, яка складає 93,77 % виплат, належних позивачу при звільненні.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також розміру майнових втрат, з огляду на те, що з позовом про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо ненарахування та невиплати індексації позивач звернувся зі спливом тривалого часу після звільненні зі служби, чим істотно збільшив кількість днів затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього грошового забезпечення з врахуванням істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути виплачений позивачу у розмірі 457 715,96 грн. (93,77% від 488 126,23 грн.), з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Зменшення судом суми стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні здійснено з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації у розмірі 488 126,23 грн. за несвоєчасну виплату заборгованості у розмірі 402 427,82 грн. було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.

Отже, належним способом відновлення порушених прав позивача є зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 06 вересня 2023 року по 04 березня 2024 року у сумі 457 715,96 грн.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 139, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ), до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, Харківська область, Харківський район, 61002, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані щорічні оплачувані відпустки за періоди служби, а саме: за 2015 - 3 доби; за 2019 рік 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової; за 2021 рік - 30 діб основної та 09 діб додаткової відпустки; та за 2022 рік 30 діб основної відпустки та 10 діб додаткової відпустки.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію за невикористану щорічно оплачувану відпустку за період служби, а саме: за 2015 рік - 03 доби; за 2019 рік - 30 діб основної відпустки та 07 діб додаткової; за 2021 рік 30 діб основної та 9 діб додаткової відпустки; та за 2022 рік - 30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки, в загальному розмірі 402 427,82 (чотириста дві тисячі чотириста двадцять сім) грн. 82 копійки.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за весь затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 06 вересня 2023 року по 04 березня 2024 року у сумі 457 715,96 (чотириста п`ятдесят сім тисяч сімсот п`ятнадцять) грн. 96 коп..

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, Харківська область, Харківський район, 61002, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у сумі 4224,84 (чотири тисячі двісті двадцять чотири) грн. 84 коп.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення складено та підписано 07.06.2024.

Суддя Супрун Ю.О.