Справа № 140/30742/23
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2024-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/30742/23 пров. № А/857/5376/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, в електронній формі, в м. Львові апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року, ухвалене суддею Волдінер Ф.А. у м. Луцьку, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторіг, у справі № 140/30742/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача у якому просить суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі абз. 7 пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз. 7 пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи.

02 лютого 2024 року Волинський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким адміністративний позов задовольнив частково.

Визнав протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи.

Зобов`язав військову частину НОМЕР_2 з урахуванням висновків суду за наслідками розгляду цієї справи повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи.

У задоволенні інших позовних вимог відмовив.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073 гривні 60 копійок.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на звільнення з військової служби позивача, згідно із абз. 7 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи. При цьому, за наслідками розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби, посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту. Оскільки, відповідач не вчинив жодну із вказаних дій, то суд зобов`язав відповідача повторно розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби, а тому відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржили відповідач та позивач, подавши апеляційні скарги.

Відповідач у апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач зазначає те, що позивач не довів потребу здійснення постійного догляду за сестрою, яка є інвалідом І групи саме позивачем. Позивач не довів, що здійснював догляд за сестрою до мобілізації. Зважаючи на ці обставини відповідача правомірно відмовив у звільненні позивача з військової служби.

Позивач у апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути його рапорт про звільнення з військової служби та зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що спірному випадку у відповідача відсутні дискреційні повноваження, оскільки за наявності встановленого права на звільнення з військової служби відповідач не може вчинити інакше, як прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивач мобілізований на службу у військову частину НОМЕР_2 .

Позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 з рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідач, листом від 25.07.2023 № 1234/07, відмовив у задоволенні рапорту позивача з тих підстав, що подані позивачем документи не підтверджують відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за сестрою ОСОБА_2 .

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби у період воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

Тобто для звільнення особи з військової служби необхідною умовою є підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

Суд першої інстанції встановив, що позивач заявив у рапорті про потребу догляду за ОСОБА_1 , яка є рідною сестрою позивача та інвалідом з дитинства І групи.

Відповідно до акту Доросинської сільської ради від 09.06.2023 №45 обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 у домогосподарстві фактично проживають сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ), яка є особою з інвалідністю І групи та батьки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_4 ) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серії НОМЕР_5 ), які є пенсіонерами.

Апеляційний суд встановив те, що між сторонами немає спору з приводу того, що ОСОБА_2 є рідною сестрою ОСОБА_1 (позивача), а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_2 та позивача.

В силу того, що сторони визнають вказані обставини, суд вважає встановленими відповідні факти.

Апеляційний суд, на підставі довідки акту огляду МСЕК серії ВЛН № 0078165 від 03.11.2011, встановив, що ОСОБА_2 потребує постійного, щоденного догляду.

Зважаючи на те, що немає інших осіб, які могли б здійснювати догляд за ОСОБА_2 , крім батьків пенсіонерів, які не можуть надати повноцінно цей догляд, оскільки, самі непрацездатні, то апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що позивач, фактично, єдиний хто б міг повноцінно здійснювати догляд за сестрою.

Тому, апеляційний суд вважає, що позивач має паво на звільнення з військової служби, на підставі абз. 7 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженим Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення № 1153/2008).

Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення № 1153/2008, право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з пп. 2 п. 225 Положення № 1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації) на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до п. 233 Положення №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Відповідно до пункту 14.10 Розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція № 170), звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Відповідно до пункту 241 Положення № 1153/2008, накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

За змістом пункту 242 Положення №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

З системного аналізу наведених правових норм видно, що за наслідками розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.

При цьому суд акцентує увагу на тому, що прийняття рішення за наслідками розгляду рапорту позивача належить до виключної компетенції відповідача.

За приписами статті 245 КАС України у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не лише при розгляді вимог щодо протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Зважаючи на те, що відповідач не прийняв жодного рішення за наслідками розгляду рапорту позивача, то апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції в тому, що зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби виходять за межі повноважень адміністративного суду при вирішенні цього публічно-правового спору.

Тому, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції застосував ефективний спосіб захисту порушеного права, зобов`язавши відповідача повторно розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, новий розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року в справі № 140/30742/23 - без змін.

Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до Волинського окружного адміністративного суду для приєднання до матеріалів справи № 140/30742/23.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель