Справа № 420/10525/24
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2024-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 04.04.2024 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови в укладенні із ОСОБА_1 договору найму житлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та переоформлення особових рахунків на жиле приміщення;

3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

4. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 оформити особові рахунки жилого приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 .

Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є колишньою дружиною померлого військовослужбовця ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася спільна дитина ОСОБА_3 . За життя, на підставі Розпорядження №314 від 12.06.2013 нині померлий військовослужбовець ОСОБА_2 від Приморської районної адміністратції виконавчого комітету Одеської міської ради отримав ордер НОМЕР_5 серії ПР на право зайняття жилого приміщення жилою площею 29.32 кв.м, що складається із двох кімнат, а саме квартиру розташовану а адресою: АДРЕСА_1 на сім`ю із двох осіб, безпосередньо ОСОБА_2 та сина ОСОБА_4 . Після отримання ордеру нині померлий військовослужбовець ОСОБА_2 у 2013 році переїхав жити разом із сином та дружиною у зазначену квартиру, зареєструвався там та зареєстрував свого сина. 21.01.2019 на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси у справі №520/13375/19 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розлучено. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер. Після його смерті, позивачка в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , 20.10.2023 звернулась до відповідача з проханням укласти договору найму та переоформити на своє ім`я особові рахунки на зазначене жиле приміщення, з метою його утримання та сплати комунальних послуг, оскільки квартиронаймач ОСОБА_3 2011 року народження в силу свого віку не здатний здійснювати утримання жилого приміщення. Відповідачем прохання викладене ОСОБА_1 у зверненні залишено без задоволення та надано відповідь від 08.11.2023 за №2739. ОСОБА_1 28.11.2023 звернулась до Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради з проханням надати дозвіл органу опіки та піклування на зміну договору найму (переоформлення особистого рахунку) на зазначену квартиру. За наслідками розгляду звернення ОСОБА_1 Хаджибейською районною адміністрацією Одеської міської ради надано відповідь за № М-2329 від 30.11.2023. За наслідками розгляду повторного звернення ОСОБА_1 від 11.01.2024 до відповідача надано відповідь від 19.01.2024 №266 якою відмовлено у задоволені прохання ОСОБА_1 та повторно запропоновано надати дозвіл органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради. З відповіддю квартирно-експлуатаційного управління ІНФОРМАЦІЯ_1 №266 від 19.01.2024 позивач не згодна, вважає її такою, що суперечить вимогам чинного законодавства України та порушує права її малолітнього сина ОСОБА_4 2011 року народження.

Ухвалою судді від 09.04.2024 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (в порядку ст. 262 КАС України).

22.04.2024 суд ухвалив позивачу подати до суду додаткові пояснення щодо заяви представника відповідача про закриття провадження у справі (вхід.№ЕС/15324/24 від 15.04.2024).

06.05.2024 суд ухвалив у задоволенні заява представника відповідача - ОСОБА_5 (вхід.№ЕС/15324/24) про закриття провадження у справі №420/10525/24 - відмовити.

22.04.2024 до суду (вх.№ЕС/16178/24) від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позовних вимог заперечує та вказує, що позивач не вписана в ордер на квартиру, а відтак не має права на укладення з нею договору найму житлового приміщення. Відповідач повідомляв ОСОБА_1 про необхідність надати дозвіл органів опіки та піклування, однак такий дозвіл наданий не був, отже, відмова укласти договір найму є правомірною. Зазначає, що з 2019 року ОСОБА_6 у квартирі не проживає, а проживає разом із матір`ю за місцем її реєстрації, тож втратив право користування житловим приміщенням.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.18), батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Приморська районна адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради видала ордер на жиле приміщення НОМЕР_5 серія ПР (а.с.12), відповідно до якого ордер видано офіцеру запасу ОСОБА_2 із сім`єю з 2 осіб на право заняття жилого приміщення жилою площею 29,32 кв.м, що складається з 2 кімнат в ізольованій квартирі за адресою АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: син ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки №М5-116307-ф/л від 20.06.2023 (а.с.11) місце проживання ОСОБА_4 є АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.20), ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.

Хаджибейська районна адміністрація Одеської міської ради на звернення ОСОБА_1 скерувала лист від 30.11.2023 №М-2329 (а.с.19) у якому зазначила, що звернення стосовно надання дозволу органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради на зміну договору найму (переоформлення особового рахунку) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на малолітнього сина ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2.), розглянуто та вказано, що діючим законодавством України не передбачено надання органом опіки та піклування згоди на переоформлення особового рахунку на малолітню дитину. Повідомлено, що законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей, відповідно до ч.1 ст.242 КАС України, є батьки (усиновлювачі). Після смерті батька ( ОСОБА_2 ) єдиним законним представником малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. є мати - ОСОБА_1 , яка може від імені малолітньої дитини здійснювати будь-які дії, які не суперечать інтересам моєї дитини.

ОСОБА_1 звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою від 18.01.2024 (а.с.10) у якій вказала, що відповідно до відповіді від 08.11.2023 №2739 вона звернулась до органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради з метою отримання дозволу щодо недопущення порушень прав малолітньої дитини та для вчинення правочину, а саме зміни договору найму (переоформлення особового рахунку) житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 , у зв`язку зі смертю його батька - ОСОБА_2 . У відповіді зазначено, що діючим законодавством України не передбачено надання органом опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради згоди на переоформлення особового рахунку на малолітню дитину. Крім того, законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей, відповідно до ч.1 ст.242 КАС України, є батьки (усиновлювачі). Після смерті батька ( ОСОБА_2 ) єдиним законним представником малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. є мати - ОСОБА_1 . Отже, від імені малолітньої дитини можу здійснювати будь-які дії, які не суперечать інтересам моєї дитини.

У заяві від 18.01.2024 ОСОБА_1 просить ІНФОРМАЦІЯ_1 :

-укласти з ОСОБА_1 - матір`ю малолітнього ОСОБА_4 , договір найму житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

-переоформити особові рахунки на житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 .

Суд підкреслює, що у заяві позивачка не просить укласти договір найму та переоформити особові рахунки на неї, як такої, що діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 на зазначене звернення ОСОБА_1 скерувало лист від 19.01.2024 №266 (а.с.13) у якому зазначило, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться в державній власності Міністерства оборони України, у 2013 році була передана у постійне користування на підставі ордера на жиле приміщення № ПР-009458 від 14.06.2013 на склад родини 2 особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4., головний квартиронаймач; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. - син. Після смерті головного квартиронаймача ОСОБА_2 єдиним користувачем вищевказаної кварти залишився його малолітній син ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2.), а ОСОБА_1 з ОСОБА_2 з 2019 року були розлучені, в ордер не були вписані, тобто не має відношення до квартири.

Із посиланням на приписи ст.ст.32, 106 Житлового кодексу України, ст.177 Сімейного кодексу України, ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначило, що з метою контролю користування та проживання в квартирі, також недопущення порушень прав малолітньої дитини для вчинення правочину, а саме зміни договору найму (переоформлення особового рахунку) житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2.), запропоновано надати дозвіл органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради.

Матеріали справи містять також лист ІНФОРМАЦІЯ_1 від 08.11.2023 №2739 (а.с.14) зі змістом, аналогічним змісту листа від 19.01.2024 №266.

Вважаючи відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та переоформити особові рахунки на житлове приміщення, протиправною, а свої право порушеними, позивачка звернулась до суду з позовною заявою.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.61 Житлового кодексу України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства України, є недійсними.

Статтею 64 Житлового кодексу України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст.103 Житлового кодексу України, договір найму жилого приміщення може бути змінено відповідно до вимог законодавства України.

Згідно з ст.104 Житлового кодексу України, член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Правила, встановлені частиною першою цієї статті, не поширюються на жилі приміщення в будинках підприємств, установ, організацій найважливіших галузей економіки України (частина перша статті 114), крім випадків, коли наймач одержав приміщення не у зв`язку з трудовими відносинами або коли наймодавець втратив право на його виселення, а також на приміщення в будинках колгоспів.

Суд зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не є членом сім`ї наймача - ОСОБА_2 .

За правилами ст.106 Житлового кодексу України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Правила, встановлені частиною першої цієї статті, не поширюються на жилі приміщення в будинках підприємств, установ, організацій найважливіших галузей економіки України (частина перша статті 114), крім випадків, коли наймач одержав жиле приміщення не у зв`язку з трудовими відносинами або коли наймодавець втратив право на його виселення, а також на приміщення в будинках колгоспів.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що член сім`ї наймача - ОСОБА_4 (через законного представника) вимагав визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.

Так, згідно Положення про ІНФОРМАЦІЯ_1 , затверджене наказом ІНФОРМАЦІЯ_1, до основних функцій управління відноситься ведення обліку житлового фонду Міністерства оборони України у межах визначеної зони відповідальності та контроль використання житлового фонду Міністерства оборони України у військових гарнізонах, у межах визначеної зони відповідальності.

Так, ОСОБА_1 звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, у якій просила укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та переоформити особові рахунки на житлове приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1, розглянувши заяви позивача, надало відповідь від 08.11.2023 №2739 та від 19.01.2024 №266, яких відмовило внести зміни до договору найму (переоформлення особового рахунку) житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2.).

Отже, ІНФОРМАЦІЯ_1 не розглянуло по суті звернення ОСОБА_1 щодо укладення з нею найму житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та переоформити особові рахунки на житлове приміщення на заявницю.

Поза розумним сумнівом суд відхиляє твердження позивачки, що зазначені у позовній заяви з приводу того, що вона, звертаючись до відповідача, діяла в інтересах малолітнього сина, оскільке зазначене не вбачається зі змісту її заяв.

Суд зазначає, що під бездіяльністю розуміється пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи чи інтереси фізичних або юридичних осіб, в тому числі не прийняття рішення у випадках, коли таке рішення повинно бути прийнято відповідно до вимог закону. Сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнано протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу, справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, окрім іншого, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, клопотання позивача відповідач по суті не розглянув, чим допустив протиправну бездіяльність.

Суд зазначає, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями

При цьому, відповідно до положень ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 809/1231/16 викладено висновок, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Наведений висновок, в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суд не позбавлений можливості скористатись правом, що надано ч.2 ст.9 КАС України та приходить до переконання, що ефективним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача розглянути по суті клопотання ОСОБА_1 щодо укладення з нею найму житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та переоформити особові рахунки на житлове приміщення.

При цьому, суд не надає оцінки підставам відмови, що викладені у листах відповідача від 08.11.2023 №2739 та від 19.01.2024 №266, оскільки у них відповіді надані не з приводу порушеного заявницею питання.

Окремо суд зазначає, що при наявності відповідного волевиявлення ОСОБА_1 , вона не позбавлена можливості звернутись до відповідача із заявою про укладення з нею найму житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та переоформити особові рахунки на житлове приміщення - саме в інтересах малолітнього сина.

Щодо позовної вимоги зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та оформити особові рахунки жилого приміщення на ОСОБА_1 , суд у її задоволенні відмовляє, оскільки, на переконання суду, порушені права та інтереси позивача суд захистив шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії та з огляду на те, що клопотання позивача по суті не розглянуто відповідачем.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд, за правилами, встановленими ст. 90 КАС України, перевіривши наявні у справі докази вважає заявлені позовні вимоги та такими, що підлягають до часткового задоволення.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Суд вважає, що у даній справі ним було надано вичерпну відповідь на всі питання, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному аспектах.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

В матеріалах справи міститься платіжна інструкція від 01.03.2024 про сплату позивачем судового збору у сумі 968,96 грн.

Керуючись приписами ст.139 КАС України, суд вважає за доцільне стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн, що була сплачена позивачем при поданні позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 18.01.2024, у яких заявник просила укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та переоформити особові рахунки на житлове приміщення на ОСОБА_1 .

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 18.01.2024, у якій заявник просить укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та переоформити особові рахунки на житлове приміщення на ОСОБА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА