Справа № 160/3646/24
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2024 року Справа № 160/3646/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу №160/3646/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-
УСТАНОВИВ:
Позивач через підсистему Електронний суд звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати п.п. 5.1 п.5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2023р. №1408 «Про результати службового розслідування», за результатами якого солдата ОСОБА_1 визнано таким, що діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби та порушення своїх статутних обов`язків 28.07.2023 відмовився виконувати бойове розпорядження начальника штабу військової частини НОМЕР_1 без поважних причин в умовах воєнного стану або бойовій обстановці;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну надбавку, премію та додаткову винагороду за липень 2023 року, на підставі статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького склад у та деяких інших осіб», наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», рішення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.03.2022 № 248/1210, рішень Міністра оборони України від 07.03.2022 №248/1217 та від 25.03.2022 №248/1298, постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168., за липень 2023 року.
Ухвалою суду від 12.02.2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 262 КАС України.
Витребувано від відповідача належним чином засвідчені копії для залучення до матеріалів справи, зокрема:
- копію витягу з наказу про те, що позивач в період часу, зокрема липень 2023 року перебував як солдат військової частини НОМЕР_1 при виконанні обов`язків військової служби та захисту Батьківщини в районі проведення бойових дій;
- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2023р. №1408 «Про результати службового розслідування», за результатами якого солдата ОСОБА_1 визнано таким, що діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби та порушення своїх статутних обов`язків 28.07.2023 відмовився виконувати бойове розпорядження начальника штабу військової частини НОМЕР_1 без поважних причин в умовах воєнного стану або бойовій обстановці;
- докази ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2023р. №1408 «Про результати службового розслідування», здійсненого відносно позивача;
- матеріали службового розслідування, здійсненого відносно позивача;
- пояснення/інформацію стосовно того, хто фактично здійснює виплату військовослужбовцям ЗС України додаткової винагороди згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168;
- бойового наказу (бойового розпорядження) стосовно позивача в період часу липень 2023 року;
- журналу бойових дій (вахтовой, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журналу ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад) стосовно позивача в період часу липень 2023 року;
- рапорту (донесення) командира підрозділу (групи) про участь військовослужбовця позивача (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань в період часу - липень 2023 року;
- звернення позивача про необхідність здійснення заходів щодо соціального та правового забезпечення позивача/ виплату додаткової винагороди за спірний період;
- листи/відмови (рішення) відповідача на звернення позивача щодо спірних виплат (накази, тощо) та інші докази щодо суті спору.
Ухвалою суду від 04.04.2024 року продовжено строк розгляду адміністративної справи №160/3646/24 до 06.05.2024р., включно.
Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України належним чином засвідчені копії таких документів, зокрема:
- копію витягу з наказу про те, що позивач в період часу, зокрема липень 2023 року перебував як солдат військової частини НОМЕР_1 при виконанні обов`язків військової служби та захисту Батьківщини в районі проведення бойових дій;
- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2023р. №1408 «Про результати службового розслідування», за результатами якого солдата ОСОБА_1 визнано таким, що діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби та порушення своїх статутних обов`язків 28.07.2023 відмовився виконувати бойове розпорядження начальника штабу військової частини НОМЕР_1 без поважних причин в умовах воєнного стану або бойовій обстановці;
- докази ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2023р. №1408 «Про результати службового розслідування», здійсненого відносно позивача;
- матеріали службового розслідування, здійсненого відносно позивача;
- пояснення/інформацію стосовно того, хто фактично здійснює виплату військовослужбовцям ЗС України додаткової винагороди згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168;
- копію бойового наказу (бойового розпорядження) стосовно позивача в період часу липень 2023 року;
- журналу бойових дій (вахтовой, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журналу ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад) стосовно позивача в період часу липень 2023 року;
- рапорту (донесення) командира підрозділу (групи) про участь військовослужбовця позивача (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань в період часу - липень 2023 року;
- звернення позивача про необхідність здійснення заходів щодо соціального та правового забезпечення позивача/ виплату додаткової винагороди за спірний період;
- листи/відмови (рішення) відповідача на звернення позивача щодо спірних виплат (накази, тощо) та інші докази щодо суті спору.
14.05.2024 року третя особа до суду подали письмові пояснення по справі.
20.05.2024 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву. Долучені витребувані судом докази по справі.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 10.06.2024 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
В обґрунтування позову зазначено, що протягом липня 2023 року солдат ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді старшого розвідника-снайпера окремої розвідувальної роти НОМЕР_2 окремої механізованої Інгулецької бригади (в/ч НОМЕР_1 ) та, на підставі відповідного бойового розпорядження виконував свої обов`язки в районі виконання завдань свого підрозділу в Донецькій області та приймав безпосередню участь у бойових діях.
У серпні 2023 року солдат ОСОБА_1 був переведений до НОМЕР_3 окремої штурмової бригади (в/ч НОМЕР_4 ) та продовжує виконувати бойові завдання в Донецькій області.
Вказує, що при отриманні грошового забезпечення за липень 2023 року у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 не отримав частину грошового забезпечення у вигляді додаткової винагороди за липень 2023 року в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, яка передбачена ст. 92 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постановою КМУ від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Згідно відповіді на адвокатський запит Начальника фінансово-економічної служби головного бухгалтера управління НОМЕР_2 окремої механізованої Інгулецької бригади корпусу резерву сухопутних військ збройних сил України від 14.11.2023 року № ФЕС 3336, в липні 2023 року ОСОБА_1 не включався до наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень згідно з: - п.п. 5.1 п.5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2023р. №1408 «Про результати службового розслідування», за результатами якого солдата ОСОБА_1 визнано таким, що діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби та порушення своїх статутних обов`язків 28.07.2023 року відмовився виконувати бойове розпорядження начальника штабу військової частини НОМЕР_1 без поважних причин в умовах воєнного стану або бойовій обстановці.
Позивач, вважає, що п.п. 5.1 п.5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2023р. №1408 «Про результати службового розслідування» є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
А як наслідок, йому слід нарахувати та виплатити щомісячну надбавку, премію та додаткову винагороду за липень 2023 року, на підставі статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького склад у та деяких інших осіб», наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», рішення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.03.2022 № 248/1210, рішень Міністра оборони України від 07.03.2022 №248/1217 та від 25.03.2022 №248/1298, постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168., за липень 2023 року.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки оскаржуваний наказ прийнято ними на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України.
Солдат ОСОБА_2 відмовився виконувати бойове розпорядження начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_1 №1962/44/63дск від 26.07.2023 року та наказ командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 .
Так, за результатами службового розслідування видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29.08.2023 року №1408 «Про результати службового розслідування».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.08.2023року №309 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення.
На думку відповідача, твердження позивача не відповідають дійсності, адже як вбачається з бланку отримання пояснень солдата ОСОБА_1 , який долучений як додаток до матеріалів службового розслідування, посадова особа, яка була призначена командиром військової частини НОМЕР_1 для проведення службового розслідування, заступник командира розвідувальної роти з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 капітан, під час відібрання пояснень у солдата ОСОБА_1 зазначив реквізити наказу, в рамках якого пояснення і були відібрані, а ОСОБА_1 шляхом проставляння особистого підпису в спеціально відведених місцях бланку підтвердив, що йому доведені і роз`яснені положення статті 63 Конституції України, права і обов`язки осіб, які проводять службове розслідування і стосовно яких проводиться службове розслідування, визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, а також підстави проведення службового розслідування.
Так само Позивач був обізнаний щодо того, яким саме наказом призначене службове розслідування і що охоплюється його предметом.
Своїм особистим підписом позивач також підтвердив відсутність у нього будь-яких клопотань, заяв, скарг, пропозицій тощо, стосовно проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових осіб, які проводили службове розслідування.
Довести наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29.08.2023 року №1408 «Про результати службового розслідування» під особистий підпис солдату ОСОБА_1 не вдалося за можливе, у зв`язку з переведенням останнього для проходження подальшої військової служби в іншу військову частину згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.08.2023 року №309, яке відбулось на 14 діб раніше прийняття наказу «Про результати службового розслідування.
Направлення матеріалів службового розслідування до нового місця служби позивача для притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності не здійснювалось, в військовій частині НОМЕР_1 до дисциплінарної відповідальності позивач також не був притягнений.
Пункт 3, пункт 4 та пункти 5.2., 5.3. пункту 5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29.08.2023 року №1408 «Про результати службового розслідування» скасовані відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15.05.2024 року №2692.
До того ж, приписами абзацу другого та третього пункту другого розділу VI Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України встановлено обов`язок щодо ознайомлення з наказом, саме у зв`язку з притягненням до дисциплінарної відповідальності, а не у зв`язку зі встановленням ознак складу кримінального правопорушення.
Щодо ненарахування і невиплати додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за липень 2023 року, зазначають про таке.
Як вже зазначено вище, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29.08.2023 року №1408 «Про результати службового розслідування» солдата ОСОБА_1 визнано таким, що діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби та порушення своїх статутних обов`язків 28.07.2023 року відмовився виконувати бойове розпорядження начальника штабу військової частини НОМЕР_1 без поважних причин в умовах воєнного стану або бойовій обстановці, і відповідно не включено до наказу на виплату додаткової грошової винагороди за липень (місяць в якому здійснене порушення), а тому не виплата додаткової грошової винагороди за липень 2023 року ОСОБА_1 цілком правомірна.
Отже, не виплата позивачу додаткової винагороди за липень 2023 року відбулась не у зв`язку з притягненням до дисциплінарної відповідальності, як помилково вважає позивач, а у зв`язку з вчиненням дій, в яких вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 402 КК України, а саме непокори відкритої відмови виконувати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу, вчинене в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці.
Щодо ненарахування та невиплати щомісячної премії та щомісячної надбавки за липень 2023 року.
Пунктом 2 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 (далі Порядок виплати) визначено, що грошове забезпечення включає в себе: - щомісячні основні види грошового забезпечення; - щомісячні додаткові види грошового забезпечення; - одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: - посадовий оклад; - оклад за військовим званням; - надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: - підвищення посадового окладу; - надбавки; - доплати; - винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту.
Пунктом 8 розділу І Порядку виплати встановлено строки виплати грошового забезпечення.
Так, щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення виплачуються в поточному місяці за минулий.
З картки особового рахунку ОСОБА_1 за 2023 рік за вих.№1094/фес від 16.05.2024 року встановлено, що позивач в серпні 2023 року за липень 2023 року отримав щомісячну премію, надбавку за особливості проходження служби, надбавку за вислугу років в повній мірі, а тому вимоги щодо зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити щомісячну надбавку, премію та додаткову винагороду за липень 2023 року є необґрунтованими і безпідставними.
ІV. ПОЯСНЕННЯ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ
Третя особа, зазначає, про те, що відповідно до частини 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» встановлено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації. Пунктом 2 вищезазначеної постанови, встановлено що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).
Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил встановлено додаткову винагороду.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) (пункт 1-2 вищезазначеної постанови).
Таким чином, виплата грошового забезпечення (в тому числі додаткових винагород) позивачу належить до повноважень командира військової частини НОМЕР_1 .
V. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.06.2023 року №200 солдат ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 і призначено посаду солдата резерву 40 запасної роти військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.06.2023 року №202 солдата ОСОБА_2 увільнено від займаної посади і призначено старшим розвідником-снайпером (2 категорії) другого розвідувального відділення другого розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 .
26.07.2023 року командиром розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 було отримане бойове розпорядження начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_1 №1962/44/63дск від 26.07.2023 року з завданням організувати заведення підрозділу у район (виконання бойового завдання).
На виконання зазначеного бойового розпорядження командиром розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 було віддано наказ підпорядкованому особовому складу, в тому числі позивачу, на зайняття визначених позицій.
Згідно матеріалів долучених до справи, солдат ОСОБА_2 відмовився виконувати бойове розпорядження начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_1 №1962/44/63дск від 26.07.2023 року та наказ командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 .
За результатами службового розслідування було видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29.08.2023 року №1408 «Про результати службового розслідування».
Згідно цього наказу:
П.п.5.1 п.5 наказу не включати солдата ОСОБА_5 до наказу про виплату додаткової винагороди, в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень за липень 2023 року відповідно до абзацу 1 пункту 14 розділу XXXIV Наказу Міністра Оборони №260 від 07.06.2018 року.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.08.2023 року №309 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення.
Пункт 3, пункт 4 та пункти 5.2., 5.3. пункту 5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29.08.2023 року №1408 «Про результати службового розслідування» скасовані відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15.05.2024 року №2692.
Позивач, не погодившись із п.п. 5.1 п.5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2023р. №1408 «Про результати службового розслідування», за результатами якого солдата ОСОБА_1 визнано таким, що діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби та порушення своїх статутних обов`язків 28.07.2023 року відмовився виконувати бойове розпорядження начальника штабу військової частини НОМЕР_1 без поважних причин в умовах воєнного стану або бойовій обстановці, вважаючи його протиправним та таким, що порушує його права, звернувся до суду із цим позовом про його визнання протиправним та скасування.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
VІ. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.
Відповідно до положень Закону України "Про Збройні Сили України" від 06.12.1991 №1934-XII організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.
Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у системі Збройних Сил України є командири (начальники) військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України "Про затвердження Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV (далі Статут), надано повноваження органу виконавчої влади в системі Міністерства оборони України.
Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах
Відповідно до вимог ст.26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності
Частиною 4 статті 24 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Частиною 1 статті 40 Закону №2232-ХІІ визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
При цьому, згідно з положеннями ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).
Згідно з вимогами п.15 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
VІІ. ОЦІНКА СУДУ
Як встановлено судом в ході судового розгляду та підтверджено матеріалами справи, з прийняттям 29.08.2023 року оскаржуваного наказу, яким позивача визнано таким, що діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби та порушення своїх статутних обов`язків 28.07.2023 року відмовився виконувати бойове розпорядження начальника штабу військової частини НОМЕР_1 без поважних причин в умовах воєнного стану або бойовій обстановці та, як наслідок його не включено до наказу на виплату додаткової грошової винагороди за липень (місяць в якому здійснене порушення).
У відзиві відповідач зазначає, що невиплата позивачеві додаткової винагороди за липень 2023 року відбулась у зв`язку з вчиненням позивачем дій, в яких вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 402 КК України, а саме непокори відкритої відмови виконувати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу, вчинене в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці.
При цьому, доказів щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне провадження /правопорушення з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення - частиною 4 статті 402 КК України, тощо суду надано не було.
Оскаржуваний наказ/його пункт, яким констатовано, що діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби та порушення своїх статутних обов`язків 28.07.2023 року відмовився виконувати бойове розпорядження начальника штабу військової частини НОМЕР_1 без поважних причин в умовах воєнного стану або бойовій обстановці та, як наслідок його не включено до наказу на виплату додаткової грошової винагороди за липень (місяць в якому здійснене порушення), відповідно винесено до внесення/у цьому випадку невнесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Таким чином, за відсутності факту внесення інформації у ЄРДР про порушення статутних обов`язків, тощо у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для притягнення позивача до відповідальності.
Окрім того, згідно матеріалів справи, пункт 3, пункт 4 та пункти 5.2., 5.3. пункту 5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29.08.2023 року №1408 «Про результати службового розслідування» скасовані відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15.05.2024 року №2692.
За вказаних обставин, слід дійти до висновку про передчасність доводів та висновків відповідача про те, що солдат ОСОБА_1 є таким, що діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби та порушення своїх статутних обов`язків 28.07.2023 відмовився виконувати бойове розпорядження начальника штабу військової частини НОМЕР_1 без поважних причин в умовах воєнного стану або бойовій обстановці.
Згідно зі статтею 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Відповідно до ч.1 ст.11 Кримінального кодексу України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.
Згідно положень ст. 402 ККА України непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу -карається службовим обмеженням на строк до двох років або триманням у дисциплінарному батальйоні на строк до двох років, або позбавленням волі на строк до трьох років.
Те саме діяння, якщо воно вчинено групою осіб або спричинило тяжкі наслідки, - карається позбавленням волі на строк від трьох до семи років.
Непокора, вчинена в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, - карається позбавленням волі на строк від п`яти до семи років.
Непокора, вчинена в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, - карається позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років.
Примітка. Під бойовою обстановкою в розділі XIX цього Кодексу слід розуміти обстановку наступального, оборонного чи іншого загальновійськового, танкового, протиповітряного, повітряного, морського тощо бою, тобто безпосереднього застосування військової зброї і техніки стосовно військового супротивника або військовим супротивником. Обстановка бою, в якому бере участь військове з`єднання, частина (корабель) або підрозділ, розпочинається і закінчується з наказу про вступ у бій (припинення бою) або з фактичного початку (завершення) бою.
Разом з тим, ст.2 Кримінального кодексу України визначає, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч.1 ст.1 Кримінального процесуального кодексу України).
Таким чином, єдиним належним та допустимим доказом вчинення особою адміністративного чи кримінального правопорушення може бути постанова/вирок суду про визнання цієї особи винною у вчиненні такого правопорушення, яка/який набрала/в законної сили.
Також, слід зазначити щодо наказу відповідача № 1408 від 29.08.2023 року в частині п.п.5.1 п.5, то суд зазначає про таке.
Оскаржуваний наказ прийнято після проведення службового розслідування.
Оскаржуваним наказом не притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності, враховуючи наказ №2692 від 15.05.2024 року, а тому саме у цій частині даний наказ не порушує права та законні інтереси позивача.
Однак, оскаржуваним наказом п.п. 5.1 п.5 вирішено невключати солдата ОСОБА_5 до наказу про виплату додаткової винагороди, в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень за липень 2023 року відповідно до абзацу 1 пункту 14 розділу XXXIV Наказу Міністра Оборони №260 від 07.06.2018 року.
Стаття 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі - Дисциплінарний статут), визначає порядок проведення службового розслідування, яке, з огляду на приписи частини першої статті 84 цього Статуту, може передувати прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення та проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Частиною четвертою статті 85 Дисциплінарного статуту встановлено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Отже, аналіз положень частини другої статті 24 Закону №2232-XII у системному зв`язку з положеннями частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту дозволяє зробити висновок, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до ЄРДР. У свою чергу внесення відповідних відомостей до ЄРДР здійснюється на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, яким під час службового розслідування з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення.
Визначення в абзаці другому частини другої статті 24 Закону №2232-XII командира військової частини суб`єктом звернення до органу досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинене кримінальне правопорушення, на підставі якої вносяться відповідні відомості до ЄРДР, обумовлено, перш за все, тим, що кримінальні правопорушення, передбачені абзацом першим частини другої цієї статті, нерозривно пов`язані з порушенням військовослужбовцем військової дисципліни.
Відповідно до положень Дисциплінарного статуту за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир, який зобов`язаний постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення (частина перша статті 5 Дисциплінарного статуту); у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення (частина перша статті 45 Дисциплінарного статуту); командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом (частина третя статті 45 Дисциплінарного статуту).
За змістом частини четвертої статті 6 Дисциплінарного статуту на командира покладений обов`язок вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного, зокрема, із самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.
Схожий за змістом обов`язок командира, пов`язаний із забезпеченням військової дисципліни та встановлення обставин вчинення дисциплінарного проступку, закріплений у пункті 144-4 Положення, згідно з яким у разі прибуття до місця служби військовослужбовця, військову службу якого призупинено, командир (начальник) військової частини з`ясовує підстави його відсутності і негайно інформує про це орган досудового розслідування та орган управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням.
Таким чином, саме командир військової частини, який користується усією повнотою дисциплінарної влади стосовно підлеглих йому військовослужбовців, уповноважений контролювати дотримання військової дисципліни у військовій частині, своєчасно виявляти факти порушення військової дисципліни та встановлювати винних у цьому осіб, а в разі виявлення в діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення зобов`язаний повідомляти про це орган досудового розслідування.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію займає Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2023 року у справі №420/8263/22.
На думку, суду позбавлення позивача додаткової винагороди здійснену відповідно до постанови КМ України № 168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за відповідний місяць порушення позивачем статутних обов`язків 28.07.2023 року, зокрема щодо відмови виконувати бойове розпорядження начальника штабу військової частини НОМЕР_1 без поважних причин в умовах воєнного стану або бойовій обстановці є протиправним, оскільки за відсутності факту внесення інформації у ЄРДР про таке порушення у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення.
Оскільки позивача не притягнули до дисциплінарної відповідальності на підставі проведеного стосовно нього службового розслідування, то його права під час проведення службового розслідування не порушено тому, що для позивача не наступили негативні правові наслідки у вигляді дисциплінарної відповідальності; під час проведення службового розслідування позивача не звинувачували у вчиненні злочину або адміністративного правопорушення, а лише зробили припущення, що дії позивача можуть містити склад злочину.
За вказаних обставин позивні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання протиправним та скасування п.п. 5.1 п.5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2023р. №1408 «Про результати службового розслідування», за результатами якого солдата ОСОБА_1 визнано таким, що діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби та порушення своїх статутних обов`язків 28.07.2023 відмовився виконувати бойове розпорядження начальника штабу військової частини НОМЕР_1 без поважних причин в умовах воєнного стану або бойовій обстановці.
Передчасними позовні вимоги в частині зобов`язання вч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну надбавку, премію та додаткову винагороду за липень 2023 року, на підставі статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького склад у та деяких інших осіб», наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», рішення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.03.2022 № 248/1210, рішень Міністра оборони України від 07.03.2022 №248/1217 та від 25.03.2022 №248/1298, постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168., за липень 2023 року, оскільки питання щодо дисціплінарного стягнення за наказом від 29.08.2023 року за №1408 «Про результати службового розслідування» має бути вирішено повторно з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
VІІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовані та доведені позовні вимоги у вказаній вище частині.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.
Щодо розподілу судових витрат.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати п.п. 5.1 п.5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2023р. №1408 «Про результати службового розслідування», за результатами якого солдата ОСОБА_1 визнано таким, що діючи умисно, протиправно, всупереч інтересам служби та порушення своїх статутних обов`язків 28.07.2023 відмовився виконувати бойове розпорядження начальника штабу військової частини НОМЕР_1 без поважних причин в умовах воєнного стану або бойовій обстановці.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ).
Відповідач : Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 10.06.2024 року.

Суддя В.В. Ільков