Справа № 520/21549/23
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 р.Справа № 520/21549/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Щурової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 (головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І.) по справі № 520/21549/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка полягала у не здійсненні розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби ЗС України за пп. «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років), п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати уповноважену особу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити розгляд рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби ЗС України за пп. «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років), п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В обґрунтування позову зазначив, що з березня 2022 р. проходить службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 16.06. 2023 він подав рапорт про звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки виховує неповнолітню дитину з інвалідністю.

Вказаний рапорт було направлено його адвокатом на електронні адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 (гаупвахта), оскільки позивач перебував на гауптвахті під час розгляду кримінальної справи відносно нього та Військової частини НОМЕР_1 , проте до цього часу відповіді не отримано, що слугувало підставою звернення до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 в задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що висновку суду першої інстанції про не подання позивачем рапорту особисто командиру Військової частини НОМЕР_1 є необґрунтованими, зроблені при неповно встановлених обставинах справи, оскільки такий рапорт подавався як особисто до ІНФОРМАЦІЯ_1 для передачі відповідачу з огляду на перебування ОСОБА_1 на гаупвахті так і засобами електронного зв`язку на електронну пошту Військової частини НОМЕР_1 .

Зауважує, що чинне законодавство не забороняє військовослужбовцям направляти рапорти за допомогою засобів електронного зв`язку, отже такий мав бути розглянутий відповідачем.

Висновки суду першої інстанції, що електронні адреси, зазначені позивачем на які направлявся рапорт не є офіційними електронними адресами відповідача і належні саме йому вважає безпідставними оскільки листування між представником позивача та Військовою частиною НОМЕР_1 відбувалось саме за наведеними у позові електронними адресами, крім того електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_2 міститься на офіційній сторінці Військової частини НОМЕР_1 в соціальній мережі «Faceboоk».

Більш того, суд першої інстанції направляв поштову кореспонденцію на одну з електронних адрес відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що уповноважена особа складала довідки про доставлення листів на електронну скриньку, проте в судовому рішенні дійшов протилежного висновку, що позивач не довів належність електронних адрес відповідачу.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до розгляду відзив на позовну заяву, який необґрунтований і не підтверджений жодними доказами, та фактично поклав його зміст в основу судового рішення.

Військова частина НОМЕР_1 (далі - відповідач) надала пояснення по справі, в яких наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідач просив розгляд справи здійснювати без участі його представника.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, пояснень, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що солдат ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією військового квитка (а.с. 12-13), має двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 (дитина з інвалідністю згідно медичного висновку від 10.05.2023 та посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с. 28, 30)), та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 26, 31).

27.04.2023 ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, в зв`язку з чим він до 28.09.2023 перебував на гаупвахті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.06.2023 ОСОБА_1 направив на електронні адреси, які за твердженням позивача, належали Військовій частині НОМЕР_1 - ІНФОРМАЦІЯ_6 та ІНФОРМАЦІЯ_2 скан копію рапорта з проханням звільнити його з військової служби у запас ЗС України за пп. "г" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років) п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". До рапорту додав військовий квиток, паспорт та ідентифікаційний номер, свідоцтва про шлюб, про народження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , епікриз ОСОБА_5 , медичний висновок ОСОБА_5 , посвідчення дитини-інваліда , що вбачається з скріншотів екрану комп`ютера (а.с. 19-22).

Також, 05.07.2023 представник позивача направив скан-копію рапорту ОСОБА_1 на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 - ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 23).

Разом з тим, як вказує ОСОБА_1 відповіді за результатами розгляду рапорту він не отримав.

Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не розгляду рапорту, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби до Військової частини НОМЕР_1 та, як наслідок, не встановлення судом протиправної бездіяльності відповідача по його не розгляду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) обумовлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років. Згідно з п.233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджених указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Згідно з п. 14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 170 від 10.04.2009 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Відповідно до п.233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджених указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Згідно абз.4 п.241 Положення № 1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

З аналізу наведених норм вбачається, що військовослужбовець, який бажає звільнитися з військової служби, подає рапорт та документи, які підтверджують підстави звільнення. В свою чергу за результатом розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби приймається відповідне рішення.

Судом встановлено, що 15.06.2023 ОСОБА_1 склав рапорт з бажанням звільнитися з військової служби у запас ЗС України за пп. "г" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років) п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Вказаний вище рапорт направлений на електронні адреси ІНФОРМАЦІЯ_6 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , які за твердженням апелянта належать Військовій частині НОМЕР_1 .

Суд першої інстанції зазначив про відсутність в матеріалах справи доказів приналежності вищевказаних електронних адрес до Військової частини НОМЕР_1 , таких доказів не встановлено і судом апеляційної інстанції.

Доводи апелянта щодо належності електронних адрес відповідачу, з посиланням на скріншоти листування його представника з Військовою частиною НОМЕР_1 засобами електронного зв`язку з використанням електронної пошти, колегія суддів вважає помилковими.

З наданих позивачем доказів вбачається, що всі відповіді на запити представника ОСОБА_1 надавались Військовою частиною НОМЕР_1 з електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 105-107).

На вказану електронну адресу, представник позивача 13.07.2023 направляв лише запити із проханням повідомити про результати розгляду рапорту ОСОБА_1 , водночас, доказів направлення саме рапорту ОСОБА_1 на таку адресу матеріали справи не містять.

Крім того, електронна адреса - ІНФОРМАЦІЯ_3 вказана Військовою частиною НОМЕР_1 в якості засобів електронного зв`язку у поясненнях, наданих суду апеляційної інстанції, через яку суд першої інстанції здійснював листування з відповідачем, про що також вказує позивач.

Щодо електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка розміщена на веб-сторінці НОМЕР_3 окремого батальйону НОМЕР_4 Окремої бригади Сил ТрО ЗСУ (Військова частина НОМЕР_1 ) в соціальній мережі «Facebook», колегія суддів зазначає, що доказів отримання відповідачем поштової кореспонденції за вказаною адресою від позивача судом не встановлено, як і не встановлено доказів належності електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_6 відповідачу.

Направлення позивачем рапорту на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 - ІНФОРМАЦІЯ_7 колегія суддів вважає такими, що не свідчать про отримання рапорту Військовою частиною НОМЕР_1 , до командира якої мав звертатись ОСОБА_1 з метою його розгляду.

Доводи апелянта щодо подання рапорту особисто ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 під час перебування на гаупвахті для передачі його відповідачу, колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначені обставини не підтверджені жодними доказами у справі.

В свою чергу, колегія суддів зауважує, що гарантованому у ч.2 ст. 77 КАС України обов`язку доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності кореспондують вимоги ч.1 ст. 77 КАС України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Крім того, відповідач як в суді першої, так і апеляційної інстанції заперечував отримання рапорту від ОСОБА_1 для вирішення питання щодо звільнення останнього з військової служби.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності матеріалами справи подання ОСОБА_1 рапорту командиру Військової частини НОМЕР_1 та, як наслідок, протиправної бездіяльності відповідача щодо не прийняття рішення за наслідками його розгляду.

Доводи апелянта щодо безпідставного прийняття необґрунтованого відзиву на позов, колегія суддів вважає такими, що не свідчать про неправомірність судового рішення та не є підставами для його скасування . Крім того, оцінку обґрунтованості відзиву суд має надавати після його прийняття.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 по справі № 520/21549/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 07.06.2024 року