Справа № 640/24371/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2024-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року Головне управління Державної податкової служби у м. Києві звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 податковий борг у розмірі 167047,06 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 податковий борг у розмірі 167047,06 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що Окружний адміністративний суд міста Києва порушив правила територіальної підсудності, оскільки розглянув справу за позовом Головного управління Державної податкової служби у м.Києві до фізичної особи - ОСОБА_1 , зареєстрованої на території Київської області, у зв`язку з чим рішення суду підлягає обов`язковому скасуванню на підставі п. 1 ч. 3 статті 317 КАС України (справу розглянуто неповноважним складом суду).

Також апелянт зазначає, що оскаржуване рішення підлягає обов`язковому скасуванню на підставі п. 3 ч. 3 статті 317 КАС України, оскільки суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 , не повідомленої належним чином про її розгляд.

Апелянт посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.07.2019 у справі № 826/18377/14, наголошує, що податкові повідомлення-рішення від 27 жовтня 2016 року №, № та № не направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідача, тому відсутні підстави вважати такі документи належним чином врученими у розумінні пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України. Відповідно, грошові зобов`язання, визначені у вказаних податкових повідомленнях-рішеннях, не набули статусу узгоджених, що згідно з пунктом 59.3 статті 59 Податкового кодексу України, виключає право контролюючого органу надсилати податкову вимогу та в подальшому вимагати стягнення податкового боргу в судовому порядку.

Крім того, апелянт зазначає, що з копії Акту №11535/26-58-13-06-17/ від 19.09.2016, на підставі якого прийняті податкові повідомлення-рішення від 27 жовтня 2016 року №, № та № не можливо встановити:

- чи є прощений борг в сумі 593703,40 грн. лише заборгованістю за тілом кредиту, або ж включає в себе також суму пені та відсотків за користування кредитом, що не відносяться до додаткового блага платника податків і не можуть включатися до загального оподатковуваного доходу, як бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб;

- чи був відповідач проінформований кредитором про прощення (анулювання) боргу. Отже, на переконання апелянта, позивачем не доведено правильність нарахування заявленої до стягнення з відповідача суми податкового боргу, шо має істотне значення для справи, оскільки відповідача фактично було усунуто як від участі в проведеній позивачем перевірці, так і від подальшого оскарження прийнятих за її результатами рішень.

Наприкінці, апелянт зазначає, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення стягнув з ОСОБА_1 податковий борг у розмірі 167047,06 грн, однак суд не врахував, що у адміністративному позові не вказано конкретний шлях погашення податкового боргу, який позивач просить застосувати до відповідача, з тих, що передбачені п.п. 20.1.33.-20.1.35-1 статті 20 та у ст.95 Податкового кодексу України.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2024 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, фізична особа - платник податків ОСОБА_1 перебуває на обліку в контролюючих органах, як платник податків за основним місцем, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на день звернення до суду за відповідачем обліковується податковий борг у розмірі 167047,06 грн.

Так зазначена сума податкового боргу виникла у зв`язку несплатою платником податків сум податкових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом згідно з прийнятими податковими повідомленнями - рішеннями від 27 жовтня 2016 року №, № та №.

Задля стягнення суми податкового боргу з фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 позивач, відповідності до підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20, статті 95 Податкового кодексу України, звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив та зазначив, що оскільки відсутні докази сплати відповідачем узгодженої суми податкової заборгованості у добровільному порядку або оскарження її, то позовні вимоги контролюючого органу є обґрунтованими.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами першої та другою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з частиною 1 статті 26 КАС України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Адміністративний позов у справі № 640/24371/19 поданий до Окружного адміністративного суду міста Києва 09.12.2019, який зареєстрований за вх. №24371/19.

Як зазначає апелянт (відповідач), з 07.02.2017 вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання в її паспорті громадянина України, серії НОМЕР_1 , виданий ТУМ Солом`янського РУ ГУМВС України у м. Києві 07 квітня 2009 року.

Отже, із вказаного паспорта громадянина України вбачається, що місцем проживання відповідача є місто Ірпінь у Київській області, а не місто Київ, як зазначено позивачем у позовній заяві.

За п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Згідно з ч.ч. 3-5 ст. 171 КАС України, якщо відповідачем у позовній заяві, щодо якої відсутні підстави для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження у справі, вказана фізична особа, яка не є підприємцем, суддя не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з дня отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 29 цього Кодексу.

Тобто КАС України покладає на суд обов`язок щодо перевірки реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача - фізичної особи.

Згідно з п.п. 1-3, ч.ч. 1 ст. 29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо:

1) до початку розгляду справи по суті задоволено клопотання відповідача, зареєстроване у встановленому законом порядку, місце проживання (перебування) якого раніше не було відоме, про передачу справи за місцем його проживання (перебування);

2) при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду;

3) після відкриття провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Отже, судом першої інстанції не з`ясовано місце проживання відповідача у цій справі, у зв`язку з чим розглянуто справу з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), оскільки справа підсудна Київському окружному адміністративному суду.

Підстави для скасування рішення суду і направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю передбачені ст. 318 КАС України.

Згідно з положеннями статті 318 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 цього Кодексу.

Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

У матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце слухання справи, яка при розгляді справи судом першої інстанції була позбавлена можливості надати заяву про непідсудність справи.

Отже, суд першої інстанції, внаслідок неповного з`ясування обставин щодо місцезнаходження відповідача у справі, безпідставно прийняв до свого провадження позов та прийняв рішення у справі, оскільки станом на дату подання позову у цій справі відповідач проживав (зареєстрований) у місті Ірпінь, яке знаходиться у Київській області.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушенням норм процесуального права внаслідок неповного з`ясування обставин, тому рішення підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд до Київського окружного адміністративного суду, що згідно з вимогами ч.2 ст.308 КАС України є підставою для виходу судом апеляційної інстанції за межі доводів апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги, скасування рішення суду першої інстанції з процесуальних підстав із направленням на новий розгляд справи, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надати юридичну та фактичну оцінку обставинам справи.

Відповідно, суд апеляційної інстанції не надає оцінку доводам апеляційної скарги щодо законності прийняття судом першої інстанції рішення по суті заявлених позовних вимог. Також суд апеляційної інстанції не надає оцінку доводам апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду справи неповноважним складом суду та розгляду справи за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, оскільки за наслідками встановлення таких порушень, суд апеляційної інстанції має ухвалити нову постанову по суті справи, вирішення якої у цьому випадку не відбувається.

Щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає таке.

Приписи ч. ч. 1, 6 ст. 139 КАС України визначають, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Аналіз положень ст. 139 КАС України дає підстави вважати, що прийняття судом апеляційної інстанції постанови про скасування рішення суду першої інстанції і направлення справи на розгляд іншого суду за встановленою законом підсудністю унеможливлює вирішення апеляційним судом питання про розподіл судових витрат, сплачених у зв`язку з розглядом справи, зокрема, в суді апеляційної інстанції.

Аналогічний висновок щодо застосування даних норм права викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі №756/6141/16-а, а також в ухвалах Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі №297/96/16-а, від 07.03.2018 року у справі №826/13401/15, від 02.05.2018 року у справі №826/8062/15.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зважаючи на викладені обставини, у зв`язку з порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема справу розглянуто з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Керуючись ст. 243, 315, 318, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2020 року - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2020 року - скасувати.

Справу № 640/24371/19 за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби у м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу - направити на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма