Справа № 420/7984/24
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2024-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7984/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, буд. 5, м. Одеса, 65044) про визнання протиправними та скасування податкових вимог, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області (далі ГУ ДПС), в якому просить: визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС №Ф-11054-51-У від 08.09.2021 на суму 2200 грн та вимогу №Ф-11054-51-У від 08.09.2021 на суму 35588,74 грн; - зобов`язати ГУ ДПС здійснити коригування відомостей в картці платника Єдиного соціального внеску шляхом виключення з неї відомостей про наявність у неї - ОСОБА_1 , боргу зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 37788,74 грн.

Позивачка зазначила, що 21.02.2024 року дізналась про накладення арешту на її рахунки Суворовським відділом ДВС у м. Одеси, у зв`язку з заборгованістю. Після чого нею з`ясовано про наявність оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки), які вона не отримувала. Позивачка вважає вказані податкові вимоги протиправними та такими що підлягають скасуванню.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона 07.06.2006року зареєструвалась як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності. Однак з 2010 року підприємницькою діяльністю вона не займалась, з 2016 року працювала найманим робітником в Філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр» АТ «Укрзалізниця». В свою чергу, роботодавець як страхувальник здійснював відрахування єдиного соціального внеску за неї з 2016 року.

Позивачка вважає, що оскаржувані вимоги не відповідають положенням ПКУ та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VІ від 08.07.2010 (далі Закон №2464-VІ).

Оскільки відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VІ не врегульовано, позивачка просила врахувати при вирішенні спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду з цього питання, викладену у постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19 відповідно до якої особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Позивачка посилається на те, що згідно з відомостями, що містяться у Формі ОК-5 сформованої на її ім`я, вона була працевлаштована та єдиний внесок сплачувався за неї роботодавцем, що виключає її обов`язок сплачувати у цей період єдиний внесок додатково як фізичною особою-підприємцем, та просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалами суду від 18.03.2024, 15.04.2024 позов залишено без руху, надано та продовжено строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 02.05.2024 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження по справі відкрите, вирішено справу розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в електронній формі. Витребувані докази у відповідача.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що ФОП ОСОБА_1 зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності з 07.06.2006 року.

В інформаційно - комунікаційній системі ДПС України, по ФОП ОСОБА_1 у інтегрованій картці платника по платежу 7104000, проведено нарахування єдиного внеску у загальній сумі 37788,74 грн, а саме: - за 2017 рік нараховано єдиний внесок у розмірі 8448,00 грн; - за 2018 рік нараховано єдиний внесок у розмірі 9 828,72 грн; - за 2019 рік нараховано єдиний внесок у розмірі 11 016,72 грн; - за 2020 рік нараховано єдиний внесок у розмірі 8495,30 грн.

Представник зазначив, що звіти про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування до органів доходів за період 2017-2020 роки ФОП ОСОБА_1 не подано.

Таким чином, представник ГУ ДПС вважає, що оскаржувані податкові вимоги складено правомірне.

Позивачка подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначила про необґрунтованість доводів відповідача, оскільки у неї відсутній обов`язок сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі адже у спірний період роботодавець сплачував за неї ЄСВ.

Справа розглянута в письмовому провадженні.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закону №2464-VІ згідно з преамбулою до вказаного Закону.

Статтею 14 Закону №2464-VІ встановлені обов`язки органів доходів і зборів, які зобов`язані, зокрема, здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Згідно відомостей, що містяться в Єдиному державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 07.06.2006 року зареєстрована фізичною особою підприємцем за основним видом діяльності код 51.90.0 Інші види оптової торгівлі (Дата запису: 07.06.2006 Номер запису: 0043791).

Відповідно до ст.4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

База нарахування єдиного внеску визначається у відповідності до ст.7 Закону №2464-VІ.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VІ єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з ч.4 ст.25 Закону №2464-VІ, податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному ст.42 ПКУ.

Відповідачем сформовано податкові вимоги №Ф-11054-51-У від 16.11.2020 зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 35588,74 грн та №Ф-11054-51-У від 08.09.2021 зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 2200 грн, оскільки згідно даних інтегрованої картки платника позивачки відповідачем нараховувалась щоквартально сума ЄСВ за період з 2017 по 2020 рік.

Таким чином, вказана заборгованість виникла в результаті нарахування ГУ ДПС позивачці по картці платника податків ОСОБА_1 ЄСВ як фізичній особі-підприємцю.

Між тим, згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 , що містяться в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за Формою ОК-5 у 2017-2020 роках позивачка не займалась підприємницькою діяльністю, а працювала найманим працівником в Філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр» АТ «Укрзалізниця» ().

Відповідач не надав будь-яких документів в спростування доводів позивачки, що вона у період 2017-2020 р.р. займалась підприємницькою діяльністю. Відповідачем не спростовано твердження позивачки, що вона у вказаний період не здійснювала підприємницьку діяльність, а була найманим працівником та за неї сплачений внесок роботодавцями.

Суд вважає, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень та на якого відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладений обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, не надав суду доказів про правомірність прийнятих податкових вимог вимоги №Ф-11054-51-У від 16.11.2020 року на суму 35588,74 грн та №Ф-11054-51-У від 08.09.2021 року на суму 2200 грн.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд за приписами ч.2 ст.242 КАС України, згідно з якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає необхідним врахувати правові висновки Верховного Суду з цього питання, викладені у постановах від 27.11.2019 року по справі №160/3114/19, від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19, від 23.01.2020 року по справі №480/4656/18, від 18.03. 2020 року у справі №140/1777/19.

Зокрема, в постанові від 04.12.2019 року по справі №440/2149/19 Верховний Суд зазначив, що відповідно до абзацу 1 п.1 та п.3 ч.1 ст.7 Закону №2464-VІ (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VІ не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд касаційної інстанції вважає за необхідне сформулювати правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VІ щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Суд вважає також необхідним врахувати правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 01.07.2020 року по справі №260/81/19, в якій спірним було питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VІ, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період з 01.01.2017 року по 31.10.2018 року відповідно до оскаржуваної вимоги за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності. При цьому ОСОБА_1 набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримав відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 01 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом №755-ІV, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР відповідно до вимог цього Закону. Отже, до предмета доказування в цій справі входить наявність можливості в осіб, які набули статусу суб`єктів підприємницької діяльності до набрання чинності Законом №755-ІV, здійснювати конституційне право на підприємницьку діяльність та отримувати дохід від такої діяльності на законних підставах у разі неподання ними реєстраційної картки відповідно до вимог цього Закону.

У постанові вказано, що Велика Палата Верховного Суду вважає, що суб`єктна ознака статусу ФОП є визначальною для вирішення питання про віднесення позивача до платників єдиного внеску, а тому дослідження питання про наявність у позивача статусу ФОП має значення як для правильного вирішення цієї справи та прийняття обґрунтованого рішення, так і для формування єдиної правозастосовної практики.

При цьому ВП ВС вважала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 27.06.2019 року у справі №405/7/17, що з набранням чинності Законом №755-ІV пов`язана лише державна реєстрація включення відомостей про ФОП, зареєстровану до 01.07.2004 року, до ЄДР (ч.2 ст.18 цього Закону), у такому разі набуття фізичною особою статусу підприємця заново не реєструється.

Навивши аналіз правових норм Законів, що стосуються спірного питання, та внесених до них змін, ВПВС зазначила, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01.07.2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами №2390-VІ та №1155-VІІ, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

Велика Палата Верховного Суду також підкреслила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.

При цьому застосовними в цій справі є висновки ЄСПЛ у справі «Серков проти України», оскільки принцип найбільш сприятливого тлумачення національного законодавства на користь платників податків так само може бути застосований до платників загальнообов`язкових внесків, у тому числі єдиного внеску.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що 03.06.2020 року набрав чинності пункт 5 розділу І Закону України від 13.05.2020 року №592-IX, відповідно до положень якого розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI доповнено пунктом 9-15.

Так, згідно з абзацами 1 та 2 п.9-15 Закону №2464-VI (у редакції Закону №592-IX) підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на день набрання чинності Законом №592-IX з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 01.01.2017 року до дня набрання чинності Законом №592-IX, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом № 592-IX, зокрема платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом №592-IX. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність офіційного підтвердження в ОСОБА_1 статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755 -ІV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

З урахуванням викладеного та не надання відповідачем ГУ ДПС, який є суб`єктом владних повноважень, належних та допустимих доказів здійснення позивачкою підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів суд дійшов висновку, що податкові вимоги складено протиправно.

У змісті позову позивачка просить визнати протиправними та скасувати вимоги №Ф-11054-51-У, складені 08.09.2021 року. Проте судом встановлено, що спірні податкові вимоги складено в різні дати, а саме: №Ф-11054-51-У 16.11.2020 року та №Ф-11054-51-У 08.09.2021 року.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі ч.2 ст.9 КАС України суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними і скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-11054-51-У від 16.11.2020 року на суму 35588,74 грн та №Ф-11054-51-У від 08.09.2021 року на суму 2200 грн.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням встановлених фактів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника шляхом виключення з неї відомостей про наявність боргу зі сплати ЄСВ, оскільки вказані дії відповідач повинен здійснити при набранні законної сили рішення суду, тобто вказані дії стосуються фактично належного виконання рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч.1,3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Позивачка у змісті позову просить про стягнення судових витрат, а саме: 1) сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн; 2) витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачкою сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн за вимогу майнового характеру (оскарження податкових вимог на загальну суму 37788,74 грн) за ставкою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проте згідно з ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Оскільки позовна заява надійшла до суду в електронній формі через підсистему «Електронний суд», за подання позову сплаті підлягав судовий збір у розмірі 968,96 грн.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає, що по даній справі з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 800 грн. Що стосується надмірно сплаченого судового збору у розмірі 242,24 грн він підлягає поверненню позивачці у порядку ст. 7 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно з п.1 ч. 3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.5-7 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У той же час відповідно до ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на який такі дії вчинялись.

Вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

На підтвердження розміру витрат зі сплати професійної правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи представником позивачки надані копії договору про надання правової допомоги №041135 від 04.01.2024, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Фещенко М.Л.

04.03.2024 року сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору про надання правової допомоги №041135 від 04.01.2024, згідно п.1 якої сторони домовились, що адвокат на виконання умов основного договору зобов`язується надати наступні послуги за почасовою оплатою 3000 грн 1 год:

1) консультація з перспективи подання до суду позовної заяви щодо скасування боргу з ЄСВ вартістю 1500 грн за 30 хв;

2) написання, оформлення та подання до суду позовної заяви вартістю 4500 грн за 1,5 год;

3) підготовка, написання, оформлення та подання до суду відповіді на відзив відповідача вартістю 2000 грн за 40 хв.

Відповідно до п.2 додаткової угоди №2 від 04.03.2024 року загальна вартість наданих послуг склала 8000 грн.

Згідно з квитанцією №0.0..1 від 04.03.2024 року позивачкою сплачено на користь ОСОБА_2 гонорар адвоката у розмірі 8000 грн.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послу.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

На підставі вищезазначеного, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а також складність справи (справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін) час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг, та їх обсяг, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, суд вважає, що співмірним розміром судових витрат пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу є 4000,00 грн, які необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки.

Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 9, 12, 13, 132, 134, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, буд. 5, м. Одеса, 65044, код ЄДРПОУ ВП 44069166) про визнання протиправними та скасування податкових вимог, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові вимоги №Ф-11054-51-У від 16.11.2020 року про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного податку у розмірі 35588,74 грн та №Ф-11054-51-У від 08.09.2021 року про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного податку у розмірі 2200 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 800 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва