Справа № 420/26137/23
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2024-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/26137/23

Перша інстанція: суддя Марин П.П.,

повний текст судового рішення

складено 25.01.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Державної судової адміністрації України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити певні дії, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

27 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Куйбишевського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 за період з 1 січня 2021 року по 16 червня 2022 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень та на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень;

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківської області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень та на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривень;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Держаної судової адміністрації України в Запорізькій області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді ОСОБА_1 за період з 1 січня 2021 року по 16 червня 2022 року включно, нарахованої виходячи із встановленого на 01 січня 2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого становить 2270 гривень та на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Держаної судової адміністрації України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді ОСОБА_1 за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року включно, нарахованої виходячи із встановленого на 01 січня 2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого становить 2481 гривень та на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривень;

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 січня 2021 року по 16 червня 2022 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 1 січня 2022 року по 16 червня 2022 року включно, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів;

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 гривні;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 17 червня 2022 року по 31 грудня 2022 року, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 1 січня 2023 року по 30 вересня 2023 року включно, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що вважає неправомірними дії відповідачів з визначення розміру суддівської винагороди позивача, виходячи ні з базового посадового окладу, який визначається виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року (2 270,00 грн.), на 1 січня 2022 року (2 481 грн.), на 01 січня 2023 року (2684 грн), а з іншої розрахункової величини (прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102,00 грн. у січні 2021 року, у січні 2022 року, у січні 2023 року на підставі Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», яка Законом № 1402-VIII не передбачена. ДСА України, в свою чергу, не забезпечувало ТУ ДСА України в Запорізькій та Івано-Франківській областях в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати позивачу суддівської винагороди за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року у розмірі встановленому ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).

Територіальне управління ДСА України в Івано-Франківській області позов не визнав, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування правової позиції представник відповідача зазначив, що частиною 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» встановлює базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Приписами пункту 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII встановлено, що судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 № 1082-ІХ (далі - Закон № 1082-ІХ) встановлено прожитковий мінімум, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102 гривні. Зазначений розмір прожиткового мінімуму також був встановлений на 2022 рік Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 № 1928-ІХ (далі - Закон № 1928-ІХ), та на 2023 рік - Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 03.11.2022 № 2710-ІХ (далі - Закон № 2710-ІХ). Крім цього, кількісна складова прожиткових мінімумів не зменшувалася ні в 2022 та ні у 2023 роках. Розрахунок фактичного розміру прожиткового мінімуму регулюється виключно Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. Таким чином, позивачу як нараховувалося, так і виплачувалося 30 прожиткових мінімумів, встановлених Законом № 1402-VІІІ. Разом з тим, зазначені Закони 1928-ІХ та №2710-ІХ в судовому порядку не скасовувалися, неконституційними не визнавалися та є чинними. Територіальне управління, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мало правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування норм статті 7 Закону № 1082-ІХ, яким визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року у розмірі 2102 гривні.

Між тим, представник відповідача вказує, що якщо суд прийде до висновку про необхідність здійснення за рішенням суду виплат позивачу, незабезпечених бюджетними асигнуваннями, за рахунок коштів, передбачених на виплату суддівської винагороди, це призведе до порушення прав суддів щодо своєчасності та повноти отримання суддівської винагороди адже з 01.01.2021 вступили в дію зміни до Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Мінфіну від 12.03.2012 № 333, які затверджені наказом Міністерством фінансів від 27.10.2020 №636 щодо видатків на оплату суддівської винагороди за КЕКВ 2113 «Суддівська винагорода», поява даного КЕКВ пов`язана з вимогами ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ, якою передбачено що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків. Водночас, відповідно до статті 119 Бюджетного кодексу України нецільове використання бюджетних коштів, тобто витрачання їх на цілі, що не відповідають бюджетним призначенням, встановленим законом про державний бюджет, має наслідком, крім зменшення асигнувань на суму коштів, що витрачені не за цільовим призначенням, також і притягнення відповідних посадових осіб до дисциплінарної, адміністративної та кримінальної відповідальності у порядку, визначеному законами України.

Також представники відповідача звертає увагу суду на те, що в даному випадку матиме місце виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, механізм якого визначається Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року (далі - Порядок № 845). Виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів здійснюється у порядку черговості згідно чинного законодавства України Державною судовою адміністрацією України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період. Так, у Законі України «Про Державний бюджет України» щороку визначена бюджетна програма 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України.

Крім цього, головний розпорядник коштів, в особі ДСА України, не передбачив розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня, в особі територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, відповідні бюджетні зобов`язання та платежі направлені на виконання рішень судів. Зазначені обставини свідчать про те, що виконання рішень судів вказаної категорії має здійснюватися за рахунок бюджетних асигнувань, передбачених в Державному бюджеті головному розпоряднику бюджетних коштів - Державній судовій адміністрації України, в порядку встановленому постановою КМ України від 03.08.2011р. № 845.

Територіальне управління ДСА України в Запорізькій області позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, вказував, що оскільки для обчислення посадового окладу судді Законами України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2 102, 00 грн., а не 2 270 грн. (у 2021 році), 2 481 грн. (у 2022 році), територіальне управління під час визначення базового посадового окладу судді мало застосовувати лише визначені законами для зазначеної мети розміри прожиткового мінімуму.

Також представник відповідача зазначає, що у разі задоволення позовних вимог судді ОСОБА_1 виконання рішення суду має здійснюватися за рахунок коштів бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суді - КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

Державна судова адміністрація України позов також не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Представник відповідача зазначає, що у спірних правовідносинах ДСА України діяло в межах чинного законодавства з підстав аналогічних викладеним у відзивах ТУ ДСА в Івано-Франківській області та ТУ ДСА в Запорізькій області.

Також представник відповідач вказує, що ДСА України як державний орган та головний розпорядник бюджетних коштів у спірних відносинах та відповідач не мають повноважень надавати оцінку прийнятим законам на їх відповідність Конституції України, а зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України, тому у відповідача були відсутні будь-які правові підстави не виконувати вказані вимоги чинних законів України. Реалізовуючи свої повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, у спірних правовідносинах ДСА України позбавлена можливості надавати оцінку будь-якому закону на предмет його якості та/або конституційності. У даних спірних правовідносинах ДСА України та відповідач керуються у своїй діяльності законодавчими актами, то регулюють питання прожиткового мінімуму. Питання розрахункової величини (розміру) прожиткового мінімуму регулюється виключно Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. Закон №1402-УІІІ визначає лише кількість прожиткових мінімумів. У жодній нормі спеціального Закону не визначено, який саме розмір прожиткового мінімуму слід застосовувати у відповідному році. Отже, оклад судді складається з розрахункової величини «прожиткового мінімуму для працездатних осіб», розмір якого встановляється на 1 січня календарного року та відповідного коефіцієнту (множника), який залежить від інстанції. При ЦЬОМУ Закон №1402-УІІІ не дає визначення «прожиткового мінімуму для працездатних осіб» та не вказує нормативно-правового акту, яким необхідно керуватись для визначення розміру такої розрахункової величини.

Представник відповідача стверджує, що з огляду на наведене правове регулювання, зважаючи на правові висновки Конституційного Суду України, наведені в рішенні від 11.03.2010 №7-рп/2010, щодо повноважень Кабінету Міністрів України здійснюваній розроблення та подання до Верховної Ради України проекту закону про Державний бюджет України, який має передбачати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів, а також виключних повноважень ухвалювати Закон України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, Державна судова адміністрація України як головний розпорядник коштів в частині розпорядження бюджетними асигнуваннями з виплати грошового утримання суддів, не наділена повноваженнями змінювати розмір бюджетних асигнувань на такі цілі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Куйбишевського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 за період з 1 січня 2021 року по 16 червня 2022 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень та на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень.

Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківської області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень та на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривень.

Зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 1 січня 2021 року по 16 червня 2022 року включно, обчисленої виходячи з базового розміру посадового окладу судді, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі: на 01 січня 2021 - 2270 гривень та на 01 січня 2022 року - 2481 гривень.

Зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 17 червня 2022 року по 30 вересня 2023 року включно, обчисленої виходячи з базового розміру посадового окладу судді, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі: на 01 січня 2022 - 2481 гривень та на 01 січня 2023 року - 2684 гривень.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 1 січня 2022 року по 16 червня 2022 року включно, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 17 червня 2022 року по 31 грудня 2022 року, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 1 січня 2023 року по 30 вересня 2023 року включно, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривень, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині рішення про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилався на постановлення судом першої інстанції судового рішення всупереч встановлених обставин справи та неправильним застосування норм матеріального права.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області також подало апеляційну скаргу, в якій вважає рішення Одеського окружного адміністративного суду незаконним та необґрунтованим, оскільки в оскаржуваному рішенні має місце неповне з`ясування судом всіх обставин, що мають значення для справи, а тому підлягає скасуванню.

Державна судова адміністрація України не погодившись із рішенням суду першої інстанції подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Указом Президента України «Про призначення суддів» №410/2016 від 24 вересня 2016 року позивача призначено на посаду судді Куйбишевського районного суду Запорізької області строком на п`ять років.

Наказом голови Куйбишевського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2016 року №49-к ОСОБА_1 зараховано до штату Куйбишевського районного суду Запорізької області на посаду судді цього суду з 06.10.2016 року зі встановленням посадового окладу згідно штатного розпису.

Рішенням голови Верховного Суду від 10.06.2022 року позивач відряджений до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області.

Наказом голови Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 08.08.2022 року позивач зарахований до штату Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області з 17.06.2022 року.

Відповідно до довідки Територіального управління ДСА України в Запорізькій області від 02.11.2023 року №08-02/368 прожитковий мінімум, який застосовувався при визначенні базового розміру посадового окладу судді у 2021-2022 роках становив 2102,00 грн.

Згідно з архівними відомостями про нараховану та виплачену позивачу суддівську винагороду за період з червня 2022 по вересень 2023 року (підрозділ Надвірнянський районний суд) та, як зазначив представник ТУ ДСА України в Івано-Франківській області у відзиві, прожитковий мінімум, який застосовувався при визначенні базового розміру посадового окладу судді у 2022-2023 роках становив 2102,00 грн.

Так, із розрахункових листів про виплату суддівської винагороди у 2021-2023 роках встановлено, що у спірному періоді з 01.01.2021 по 30.09.2023 розмір посадового окладу позивача становив 63 060 грн.

Тобто, безспірною є та обставина, що при обчисленні розміру посадового окладу відповідачами застосовано базову величину 2102 грн (2102 х 30 = 63060).

Обчислення суддівської винагороди позивачу з січня 2021 року по вересень 2023 року проведено у відповідності до статей 7 законів України «Про Державний бюджет на 2021 рік» від 15.12.2020 №1082-ІХ (далі - Закон України №1082-ІХ), «Про Державний бюджет на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-ІХ (далі - Закон України №1928-ІХ), та «Про Державний бюджет на 2023 рік» від 03.11.2023 № 2710-IX (далі - Закон України №2710-ІХ) виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн.

Вважаючи дії та бездіяльність відповідачів протиправними та такими, що порушують право позивача на отримання суддівської винагороди у визначеному Законом розмірі, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та Законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік», статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» в Україні установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на:

01 січня 2021 року - 2270 гривень,

01 січня 2022 року - 2481 гривня,

01 січня 2023 року - 2684 гривні;

працездатних осіб на 2021-2023 роки, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових та митних органів, становить 2102 грн.

Таким чином, вказаною нормою Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», разом із встановленням на 01 січня відповідного року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірах 2 270грн., 2481грн. та 2684грн., був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових та митних органів», розмір якого становить 2102грн.

При цьому позивачка вважає, що суддівську винагороду у 2021-2023 роках має бути обчислено відповідачем із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, тобто 2270грн., 2481грн. та 2684грн., оскільки частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Надаючи оцінку зазначеним правовідносинам, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII.

Водночас, норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

Зокрема, цей висновок узгоджується із змінами до Конституції України, внесеними Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII, що набрали чинності 30.09.2016.

Так, Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 №1401-VIII, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, а саме:

«Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій».

Таким чином, Конституція України, у редакції Закону №1401-VIII, вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Крім того, такого виду прожиткового мінімуму, як «для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових та митних органів» не передбачено у Законі України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966-XIV.

Слід зазначити, що вказаним Законом судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Закріплення статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових та митних органів, законодавцем не внесено змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, а також в Закон України «Про прожитковий мінімум» №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму.

При цьому, Закони України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «;Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом, яким є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема в рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 № 11-р/2018.

Водночас, Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закон України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Закон України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною 2 статті 130 Конституції України та частиною 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII.

Оскільки Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, та вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися або змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, то враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII має право на отримання суддівської винагороди в період з 01.01.2021 виходячи з базового посадового окладу судді місцевого суду, визначеного із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого абз. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «;Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік», розмір якого станом на 01 січня 2021 року складає 2 270грн, на 01 січня 2022 року - 2481грн, на 01 січня 2023 року - 2684грн, а, відтак, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням вищезазначеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді ОСОБА_1 , за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, виходячи із встановленого на:

01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень,

01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня,

01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні.

Як наслідок, вимога про зобов`язання відповідача вчинити дії, необхідні для відновлення порушених прав позивачки підлягають задоволенню у спосіб - зобов`язання Державної судової адміністрації України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 , за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, нарахованої виходячи з встановленого на

01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень,

01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня,

01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривні.

Правомірність обрання такого способу захисту відповідає правовим висновкам Верховного Суду, що викладені у постановах від 13.07.2023 у справі №280/1233/22, від 27.07.2023 у справі №240/3795/22 та від 15.08.2023 у справі №120/19262/21-а.

Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, заявлених до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, шляхом зобов`язання Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Запорізькій області та Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 1 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року, обчисливши її розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01 січня 2021 року у розмірі 2270 гривень, 01 січня 2022 року у розмірі 2481 гривня, 01 січня 2023 року у розмірі 2684 гривні, врахувавши при цьому виплачені суми та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом відновлення порушеного права позивача є, зокрема, зобов`язання ДСА України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області бюджетними асигнуваннями необхідними та достатніми для проведення видатків з виплати суддівської винагороди позивачу за період з січня 2021 року, нарахованої виходячи з встановленого на 01.01.2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого становить 2270 грн., на 01.01.2022 року - 2 481 грн., на 01.01.2023 року 2 684 грн. Правомірність обрання такого способу захисту відповідає правовим висновкам Верховного Суду, що викладені у постановах від 13.07.2023 у справі №280/1233/22, від 27.07.2023 у справі №240/3795/22 та від 15.08.2023 у справі №120/19262/21-а.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Державної судової адміністрації України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді К.В. Кравченко Н.В. Вербицька