Справа № 240/35632/23
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. Житомир справа № 240/35632/23

категорія 102090000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського відділу у м.Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 22.12.2023 (відмітка на поштвому конверті) звернулась до суду з позовом до Житомирського відділу у м.Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, у якому просить:

- визнати протиправною відмову Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

- зобов`язати Житомирський відділ у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 21.11.2023 замість документа про припинення громадянства російської федерації.

В обґрунтування позову вказує, що на підтвердження набуття громадянства України їй було видано тимчасове посвідчення громадянина України типу № НОМЕР_1 від «29» вересня 2021 року з терміном дії до «23» липня 2023 року. Позивач зобов`язалася протягом 2 років припинити громадянство російської федерації відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України» та надати документи на підтвердження припинення громадянства російської федерації. Однак, через початок 24 лютого 2022 року повномасштабного збройного вторгнення російської федерації на територію України, було розірвано дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією. Відповідно станом на сьогодні консульські установи рф на території України не функціонують, записатись на прийом до посольства рф в Україні неможливо. Через припинення їхньої роботи подання та отримання будь-яких документів найближчим часом є неможливим. Позивач з об`єктивних причин не може звернутися до уповноважених органів рф із клопотанням про припинення громадянства російської федерації. Відтак Позивач не мала та не має можливості через незалежні від неї обставини, виконати вимоги про позбавлення іноземного громадянства, зокрема припинити громадянство російської федерації упродовж двох років з моменту набуття громадянства України. Відповідна процедура припинення громадянства особами, які проживають на території України, російською федерацією починаючи з 24.02.2022 не забезпечена. Альтернативних способів припинення громадянства рф, в умовах зупинення діяльності російських загранустанов в Україні, російською державою не створено. Зауважує, що відповідно до чинного законодавства рф документ, що підтверджує дозвіл уповноваженого органу іноземної держави на проживання в даній державі є обов`язковим, і у разі відсутності такого дозволу на ПМП в третій державі - заява позивача про вихід з громадянства росії не буде прийнята до розгляду. Отже, дозвіл на постійне проживання на території іноземної держави є передумовою звернення до консульської установи рф в іноземній країні. При ньому позивач має право на проживання лише в Україні. Звертаючись до суду позивач стверджує, що зробила все можливе для виконання свого обов`язку припинити іноземне громадянство, проте у зв`язку із війною, розпочатою російською федерацією в Україні, діяльність російських закордонних установ в Україні була зупинена з 24 лютого 2022р. на невизначений строк. Через припинення їхньої роботи подання та отримання будь-яких документів найближчим часом є неможливим. При цьому звернення до консульства рф в третій країні є також неможливим, оскільки Україна є єдиною державою, право на постійне проживання в якій має Позивач. Тому Позивач з об`єктивних причин не може звернутися до уповноважених органів рф із клопотанням про припинення громадянства російської федерації та отримати відповідне рішення про припинення громадянства російської федерації. Отже, наразі існує незалежна від Позивача причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства), оскільки на території України припинили роботу російські закордонні установи і фактично процедура припинення громадянства російської федерації для тих осіб, які проживають на території України, не здійснюється. Таким чином, позивач мала право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства. Зазначає, що направила до Відповідача супровідний лист до декларації, в якому вона виклала обставини та просила прийняти у неї декларацію про відмову від іноземного громадянства для оформлення паспорта громадянина України. Разом із супровідним листом було подано декларацію про відмову від іноземного громадянства, однак від відповідача надійшов лист зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає за позивачем права на подачу декларації, тому по суті відповідь є відмовою від прийняття декларації. Відтак, хоча діюче законодавство рф і встановлює процедуру виходу з російського громадянства для осіб, які постійно проживають на території України, фактично така процедура з 24.02.2023 року не здійснюється. При цьому нездійснення процедури виходу з російського громадянства для осіб, які постійно проживають в Україні, через призупинення діяльності російських дипломатичних представництв в Україні, само по собі є незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства і, відповідно, законною підставою для подачі декларації про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства. Просить позов задовольнити.

Суддя своєю ухвалою від 01 січня 2024 року прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на позовну заяву надійшов до суду 19.01.2024. Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що оскаржувана відмова, як нібито рішення суб`єкта владних повноважень, не має усіх визначених ознак, притаманних індивідуальному акту, а відтак, не є актом індивідуальної дії у розумінні п. 19 ст. 4 КАС України. Фактично, оскаржувана Позивачем «відмова» від 15.12.2023 №А-17/6/1819- 23/1819/18-23 є інформаційним (службовим) листом, а тому, по своїй правовій природі є юридично нейтральною дією. Юридично нейтральні дії жодним чином не позначаються на правах і свободах, які можуть бути захищені в адміністративних судах відповідно до ст. 2 КАС України. Щодо спору, відповідач зазначає, що дворічний строк подання документа про припинення іноземного громадянства або декларацію про відмову від нього закінчився 23.07.2023. Однак, лише 21.11.2023 (після закінчення встановленого законом строку) Позивачка по справі звернулася до підрозділу УДМС у Житомирській області та подала супровідний лист про наведення обставин наявності і об`єктивних причин відсутності можливості звернення до уповноважених органів іноземної держави із клопотанням про припинення громадянства такої держави і пропозицією прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства (копія додається). 15.12.2023 територіальним підрозділом за №А-17/6/1819-23/1819/18-23 заявниці надано обґрунтовану відповідь та пояснено, що долучена до супровідного листа декларація про відмову від іноземного громадянства подана безпідставно. Крім того, звернуто увагу заявниці на те, що вона мала можливість виконати взяте на себе зобов`язання про припинення іноземного громадянства з поданням відповідного документа до 23.07.2023. Зазначає, що у період після прийняття Позивачки до громадянства України 23.07.2021 і до визначеного законодавством дворічного строку 23.07.2023, ОСОБА_2 не зверталась з заявою та відповідними документами для припинення іноземного громадянства до консульської установи російської федерації як на території України (до початку повномасштабного вторгнення) та до консульських установ рф на територіях інших держав. Дана обставина підтверджується відсутністю будь-яких доказів з цього приводу в додатках до позовної заяви та не заперечується й самою Позивачкою. Таких доказів не було надано Позивачкою і безпосередньо до підрозділу УДМС у Житомирській області. Доводи ОСОБА_2 в сукупності з наданими до позову копіями звернень лише до органів виконавчої влади в Україні є такими, що не підтверджують наявність незалежних від іноземця причин для отримання документа про припинення іноземного громадянства, а відтак, не заслуговують на прийняття судом до уваги. Вказує, що відповідно до вимог статті 21 Закону України «Про громадянство України» підрозділом 30.08.2023 підготовлено подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України та направлено до УДМС у Житомирській області для розгляду. Відповідно до частини 1 пункту 2 статті 92 Конституції України, громадянство визначається виключно законами України. Відтак, під час виконання своїх повноважень, Відповідач діючи на підставі Конституції та Закону про громадянство України в межах наданих повноважень, визначених нормами Закону України «Про звернення громадян» розглянув звернення Позивача у вигляді супровідного листа з пропозицією щодо прийняття декларації та у спосіб, визначений законом надав відповідь з роз`ясненням вимог законодавства щодо встановлених та невідмінених вимог Закону про громадянство України щодо припинення іноземного громадянства. Просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідь на відзив надійшла до суду 26.01.2024. Заперечуючи викладені у відзиві аргументи відповідача, представник позивача зауважує, що законодавством не передбачено окремого письмово оформленого рішення про прийняття чи неприйняття декларації. Відповідач листом від 15.12.2023 відмовив Позивачу у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства. Згідно п. 119 Порядку №215, після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідченя громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон. Отже, так як бездіяльністю Відповідача у вигляді неприйняття декларації про відмову від іноземного громадянства було порушено законні права ОСОБА_1 , остання має право оскаржити таку бездіяльність у суд Наголошу, що позивач мала час для виконання свого зобов`язання припинити іноземне громадянство до 23.07.2023 року та не мала жодної підстави вважати, що цей строк буде значно зменшений збройним вторгнення рф на територію України, розірвання дипломатичних відносин з рф та, відповідно, припиненням роботи російських консульських установ на території України. Крім того, звертає увагу, що впродовж 2021 року мало місце поширення Covid-19, що ускладнювало процес збору документів для звернення до уповноважених органів рф та запис на прийом, так як консульські установи працювали в обмеженому режимі. Також варто зазначити, що вже з січня 2022 року запис на прийом до консульських установ рф на території України не здійснювався. Наголошує також, що незалежними від Позивача причинами неотримання документа про припинення громадянства є нездійснення процедури припинення громадянства рф для осіб, що постійно проживають на території України і саме так було зазначено позивачем в позові до суду. Окремо вважає за необхідне звернути увагу суду, що критеріїв визначення поняття «нездійснення процедури припинення громадянства іноземної держави» Закон України «Про громадянство України» не встановлює.

Клопотання представника позивача про долучення доказів надійшло до суду 29.02.2024.

Заперечення відповідача на клопотання представника позивача надійшло до суду 29.02.2024.

У період із 25.03.2024 по 29.03.2024 головуюча у справі суддя перебувала у відпустці.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка російської федерації.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у 2014 році закінчила Житомирський державний технологічний університет, у серпні 2018 року уклала шлюб, який зареєстровано Деснянським районним у місті Києві ВДРАЦС, а у листопаді 2018 року у м. Києві народила сина.

ОСОБА_1 06 травня 2021 року подала зобов`язання припинити іноземне громадянство за формою 10, затвердженою наказом МВС України від 16.08.2012 № 715 (а.с. 76), у якій зазначено:

- зобов`язуюся протягом двох років з моменту набуття мною громадянства України припинити громадянство (підданство) «російська федерація» і подати до органу, що видав мені тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) російська федерація виданий уповноваженим на те органом цієї держави;

- у разі неотримання мною з незалежних від мене причин документа про припинення громадянства (підданства) російська федерація зобов`язуюся подати декларацію про відмову від громадянства (підданства) цієї держави і повернути національний паспорт громадянина «російська федерація» до уповноваженого органу цієї держави.

11 жовтня 2021 року ОСОБА_1 видано тимчасове посвідчення громадянина України № ОТ030079 зі строком дії до 23.07.2023 (а.с. 78).

ОСОБА_1 16 жовтня 2023 року подала декларацію про відмову від іноземного громадянства за формою 45, затвердженою наказом МВС України від 16.08.2012 № 715 (а.с. 14), без заповнення пунктів 1-3, 5 (причин неотримання документа):

- я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України, відмовляюся від іноземного громадянства (підданства) російської федерації, у зв`язку з тим, що існують незалежні від мене причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) російської федерації, а саме: процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації не здійснюється;

- у зв`язку з викладеним вище я зобов`язуюся повернути паспорт громадянина російської федерації до уповноважених органів цієї держави, не користуватися правами громадянина (підданого) російської федерації і не виконувати обов`язків, передбачених її законодавством для громадян (підданих) цієї держави;

- мені повідомлено, що в разі невиконання мною цього зобов`язання я втрачу громадянство України на підставі статті 19 Закону України "Про громадянство України" або його буде скасовано на підставі статті 21 цього Закону.

Житомирським відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на звернення від 16.10.2023 щодо подання декларації про відмову від іноземного громадянства надано відповідь за вих. №А-17/6/1819-23/1819/18-23 від 15.12.2023 у якій вказано:

- під час подання документів для набуття громадянства України Ви подали зобов`язання припинити громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття українського громадянства;

- абзацом дванадцятим статті 1 Закону України "Про громадянство України" встановлено, що зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України;

- абзацом шістнадцятим статті 1 Закону України "Про громадянство України" встановлено декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав;

- у абзаці тринадцятому статті 1 Закону визначено, що незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури;

- відповідно до п. 4 поданої декларації про відмову від іноземного громадянства вказано, що процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації не здійснюється. Долучені до звернення документи не підтверджують наявність жодної із визначених абзацом 13 статті 1 Закону причин неотримання Вами документа про припинення громадянства російської федерації, для подання декларації про відмову від іноземного громадянства;

- законодавство України про громадянство визначає необхідність припинення іноземного громадянства, в тому числі, громадянами російської федерації, які набули громадянство України, що вказує на безпідставність подання декларації про відмову від іноземного громадянства.

Ураховуючи вищевикладене, відсутні законні підстави для прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства.

Вважаючи таку відмову протиправною, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернулась до суду

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України "Про громадянство України" від 18.01.2001 № 2235-III (далі - Закон №2235-III, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ч.1 ст.1 Закону №2235-III, громадянство України це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 6 Закону №2235-III підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (ч.1 ст.8 Закону №2235-III).

Згідно ч.5 ст.8 Закону №2235-III іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (ч.1 ст.1 Закону №2235-III).

Відповідно до ч.12 ст.8 Закону №2235-III особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яких визнано біженцями або яким надано притулок в Україні.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону №2235-III декларацією про відмову від іноземного громадянства є документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Частиною 1 ст.9 Закону №2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.9 Закону №2235-III однією з умов прийняття до громадянства України, зокрема, є подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури (ч.1 ст.1 Закону №2235-III).

Згідно з п.2 ч.1 ст.19 Закону №2235-III підставами для втрати громадянства України є, зокрема, набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів.

Статтею 21 Закону №2235-III врегульовано, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №215), який визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно п. 88 Порядку №215 для скасування рішень про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону територіальними органами Державної міграційної служби України, дипломатичними представництвами чи консульськими установами України готуються такі документи:

а) подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України;

б) документи, які підтверджують, що особа набула громадянство України за територіальним походженням (стаття 8 Закону) або була поновлена у громадянстві України (стаття 10 Закону) шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянства України (довідка територіального органу Державної міграційної служби України, дипломатичного представництва чи консульської установи про те, що іноземець, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, не подав документ про припинення цього громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації його громадянином України, а незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують (частина п`ята статті 8 та частина друга статті 10 Закону); інформація територіального органу Державної міграційної служби України про те, що іноземець, який подав декларацію про відмову від іноземного громадянства, не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави (частина восьма статті 8 та частина сьома статті 10); інформація про те, що на момент реєстрації громадянином України існували підстави, за наявності яких особа не поновлюється у громадянстві України (частини перша та друга статті 10 з урахуванням частини п`ятої статті 9 Закону; частина п`ята статті 10 Закону); інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані для набуття громадянства України відповідно до статей 8 та 10 Закону, або інформація про приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України відповідно до статей 8 та 10 Закону.

Відповідно до п.96 Порядку №215 подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 Закону, стосовно особи, яка проживає в Україні, готується територіальним підрозділом Державної міграційної служби України, до якого цією особою подавалися документи щодо оформлення набуття громадянства України.

Подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України разом із документами, передбаченими підпунктом "б" пункту 88 цього Порядку, надсилається до територіального органу Державної міграційної служби України.

Згідно п.97 Порядку рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується керівником територіального органу Державної міграційної служби України або його заступником.

Повідомлення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у тижневий строк надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, яким було внесено подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України.

Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня одержання повідомлення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України повідомляє про це відповідну особу у письмовій формі із зазначенням причин скасування такого рішення.

Відтак, рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8,10-13,15 Закону №2235-III внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути: громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

Судом встановлено, що 29.09.2021 УДМС у Житомирській області оформлено ОСОБА_1 тимчасове посвідчення громадянина України терміном дії до 23.07.2023 (а.с. 78).

Позивачем 06.05.2021 подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, а саме ОСОБА_1 зобов`язалася протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство (підданство) рф і подати до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства (підданства) рф, виданий уповноваженим на те органом цієї держави. У разі неотримання з незалежних від неї причин документа про припинення громадянства (підданства) рф зобов`язалася подати декларацію про відмову від громадянства (підданства) цієї держави і повернути національний паспорт громадянина рф до у повноваженого органу цієї держави (а.с. 76).

Враховуючи вищевикладене, дворічний строк виконання поданого позивачем 06.05.2021 зобов`язання розпочався з моменту прийняття рішення про оформлення набуття громадянства - 23.07.2021 (а.с. 75 на звороті) та відповідно закінчився - 24.07.2023.

Разом з тим, у визначений законодавством термін позивачем не надано документ про припинення громадянства (підданства) рф, виданий уповноваженим на те органом цієї держави, а також докази подання документів та неотримання з незалежних від особи причин документа про припинення громадянства (підданства) рф.

З матеріалів справи вбачається, що 30.08.2023 УДМС у Житомирській області оформлено подання №140 про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у п. 7 якого "Підстави для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України згідно зі статтею 21 Закону України "Про громадянство України" вказано:" Невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство) - російська федерація.

ОСОБА_1 16 жовтня 2023 року подала декларацію про відмову від іноземного громадянства за формою 45, затвердженою наказом МВС України від 16.08.2012 № 715 (а.с. 14) у якій вказала: відмовляюся від іноземного громадянства (підданства) російської федерації, у зв`язку з тим, що існують незалежні від мене причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) російської федерації, а саме: процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації не здійснюється.

Суд дійшов висновку, що для вирішення даної справи, ключовим є з`ясування питання чи можна вважати, що процедура оформлення припинення громадянства (підданства) російської федерації не здійснюється.

У частині 1 статті 1 Закону №2235-III визначено, що незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.

При цьому, відповідно до статті 19 Федерального Закону «Про громадянство російської федерації», вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території російської федерації, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи в загальному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону. Вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території іноземної держави, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи у спрощеному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону.

Слід зазначити, що стаття 32 вказаного Закону, яка визначає прядок подання заяв з питань громадянства російської федерації, встановлює наступне.

Заява з питань громадянства російської федерації подається за місцем проживання заявника: a) особою, яка проживає на території російської федерації, - до територіального органу федерального органу виконавчої влади у сфері внутрішніх справ; б) особою, яка проживає за межами російської федерації і не має місця проживання на території російської федерації, - дипломатичне представництво або консульська установа російської федерації, що знаходяться за межами російської федерації.

Водночас, з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією рф проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час. Всі дипломатичні відносини з рф розірвано. Це означає, що посольства та консульства російської федерації в Україні припинили свою діяльність, що унеможливлює отримання позивачкою документа про припинення громадянства.

Визнання офіційно цього факту не потребує додаткового доведення з боку позивача про наявність незалежної від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства), адже як в законодавстві України, так і в законодавстві РФ відсутнє правове регулювання процедури припинення громадянства (підданства) за ініціативою особи в разі ведення воєнних дій між відповідними державами.

У той же час, зміни у зв`язку з військовою агресією російської федерації до законодавства щодо неотримання документа у разі припинення громадянства рф з незалежних причин не вносилися, що ставить позивача у невизначене становище.

Твердження відповідача, викладене у відзиві, що стверджує, що громадяни рф, які проживають на території України, здійснюють процедуру виходу із громадянства рф, виконують зобов`язання про припинення громадянства рф, звертаючись до посольств росії в сусідніх республіках суд вважає недоречним, оскільки є беззаперечною перепоною у реалізації її прав та свобод саме на території України, громадянство якої вона набула у 2021 році за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). У справі Рисовський проти України також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного урядування». ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі». Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки». Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії».

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії», заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії», заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Враховуючи вищевикладене, позивачка мала право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства російської федерації наразі є неможливим з незалежних від позивачки причин.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання протиправною відмови відповідача прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Відповідач, вирішуючи питання щодо прийняття/повернення декларації позивача обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства, не прийняв декларацію.

При цьому, суд зазначає, що відповідач у листі-відповіді про відмову прийняти декларацію чітко вказав, що підстави для прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства визначені Законом України «Про громадянство України» є вичерпними.

Таким чином, відповідач розглянув подану ОСОБА_3 декларацію по суті та дійшов висновку, що правові підстави для прийняття декларації відсутні.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд під час розгляду справи констатував поважність причин неотримання позивачем документа про припинення іноземного громадянства (підданства) та протиправність відмови міграційної служби в прийнятті декларації про відмову від громадянства рф, відтак належним та ефективним способом поновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти відповідну декларацію.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред`явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не спростовані, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог повністю.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн

У зв`язку із задоволенням позовних вимог суд дійшов висновку, що судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному розмірі.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У прохальній частині позову представник позивача просить стягнути з відповідача витрати на послуги адвоката.

До позов додає:

- ордер серії ВІ №1186982;

- копію договору №187/12/23 про надання правової допомоги адвокатом від 18.12.2023;

- опис послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю.;

- копію рахунку - фактури №21/12/23 від 21.12.2023;

- квитанцію від 21.12.2023 про оплату за Договором №187/12/23 про надання правової допомоги адвокатом від 18.12.2023 в розмірі 10000,00 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що вважає суму 10000 грн неспівмірною із фактично наданим обсягом юридичної допомоги.

Суд, розглянувши заяву представника позивача та клопотання представника відповідача, зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що міститься у постанові від 09 травня 2023 року у справі № 340/9009/21, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Згідно з пунктами 4, 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

Представництво інтересів позивача у Житомирському окружному адміністративному суді здійснювала адвокат Тарасенко Д.Ю..

У п. 2.1 договору №187/12/23 про надання правової допомоги адвокатом від 18.12.2023 вказано, що розмір гонорару адвокату становить 10000,00 грн (а.с. 43).

Суд вважає, що визначений представником позивача розмір понесених судових витрат на правничу допомогу не співмірний із складністю справи, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи. При цьому, на момент відкриття провадження по справі, судом встановлено можливість розгляду справи на підставі наявних матеріалів справи, які були достатніми для прийняття рішення по даній справі та не потребували надання учасниками справи додаткових обґрунтувань, пояснень та доказів по справі.

Виходячи з наведеного, враховуючи додані до справи докази понесення позивачем судових витрат, їх співмірність із складністю справи, обсягом наданих до суду та досліджених матеріалів, а також обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на підготовку процесуальних документів, подання позову, враховуючи також інші критерії оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката, встановлені ч. 5 ст. 134 КАС України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача та стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5000,00 грн, які підлягають компенсації позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Разом з тим, суд зауважує, що Житомирський відділ у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області не є юридичною особою, а тому не має бюджетних асигнувань. З огляду на вказане, судовий збір підлягає стягненню за рахунок Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області

Враховуючи приписи ч. 3 ст. 139 КАС України, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн, що є співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу.

Отже, розмір судових витрат позивача, який підлягає стягненню з відповідача становить 6073,60 грн (1073,600 грн + 5000,00 грн)

У зв`язку із задоволенням позовних вимог суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів у повному розмірі.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Задовольнити позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області (вул. Михайла Грушевського, 75/114,м. Житомир, 10029, ) про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

Визнати протиправною відмову Житомирського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області у прийнятті декларації ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства російської федерації.

Зобов`язати Житомирський відділ у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області прийняти подану ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 16 жовтня 2023 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 6073 ( шість тисяч сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук