Справа № 320/9559/24
Суддя: Швед Едуард Юрійович
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/9559/24 Суддя першої інстанції: Скрипка І.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Шведа Е.Ю.,

суддів - Голяшкіна О.В., Заїки М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління капітального будівництва Бориспільської міської ради на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом Управління капітального будівництва Бориспільської міської ради до Північного офісу Державної аудиторської служби України про визнання протиправним та скасування висновку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року Управління капітального будівництва Бориспільської міської ради (далі - Позивач, Управління) звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Північного офісу Державної аудиторської служби України (далі - Відповідач, Північний офіс Держаудитслужби) про визнання протиправним та скасування висновку від 20.02.2023 №UA-2021-08-18-002666-с моніторингу процедури закупівлі по об`єкту: Реконструкція баскетбольно-волейбольного майданчика у мультифункціональний майданчик для занять ігровими видами спорту на території Бориспільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №3 по вул. Глибоцька, 122 в м. Бориспіль, Київської області за ДК 021:2015-45454000-4 - Реконструкція, ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013 (UA-2021-08-18-002666-с).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 позовну заяву повернуто Позивачу у зв`язку з неусуненням визначених в ухвалі від 07.03.2024 недоліків, а саме ненаданням документу про сплату судового збору та відсутністю у заяві про поновлення строку звернення до суду із цим позовом поважних причин його пропуску.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її та зобов`язати суд прийняти позовну заяву та відкрити провадження у справі. В обґрунтування своїх доводів, зокрема, зазначає, що суд безпідставно відхилив в якості документу про сплату судового збору платіжну інструкцію, яка подавалася разом із аналогічною позовною заявою, яка була повернута до звернення до суду із цим позовом. Підкреслює, що судом не враховано, що ухвалу про залишення вперше поданої позовної заяви без руху Управління не отримувало, водночас невідкладно після отримання копії ухвали про повернення такої заяви звернулася до суду з аналогічним позовом повторно. Наголошує, що суд не надав оцінку аргументам Позивача щодо існування об`єктивних і незалежних від нього причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом, зокрема, звільнення працівників, нестабільну роботу електронних систем документообігу, введенням воєнного стану.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2024 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 23.05.2024.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2024 продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 07.03.2024 позовну заяву Управління залишено без руху, оскільки до неї не додано документ про сплату судового збору, адже платіжна інструкція від 02.03.2023 №37 додавалася Позивачем до позовної заяви в іншій справі, а також викладені у клопотанні про поновлення строку звернення до суду причини є неповажними, адже сам факт запровадження воєнного стану до них не належить.

Спосіб усунення недоліків було визначено судом першої інстанції шляхом подання:

- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших поважних причин його пропуску з наданням суду на їх підтвердження відповідних доказів;

- оригіналу документа про сплату 2 684,00 грн судового збору за місцем розгляду справи Київським окружним адміністративним судом.

Згаданою ухвалою надано строк для усунення визначених у судовому рішенні недоліків - десять днів з дня вручення копії цієї ухвали, яку Управлінням отримано 11.03.2024 з урахуванням приписів ч. 6 ст. 251 КАС України (а.с. 12).

Через підсистему «Електронний суд» Позивачем 18.03.2024 до суду подано заяву про поновлення процесуального строку, в обґрунтування якої зазначено, що, по-перше, ухвала Київського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 у справі №320/10838/23 до Управління не надходила та у документообігу не зареєстрована, а 12.07.2023 позовну заяву було повернуто Позивачеві, у зв`язку з чим повторно позовна заява була подана 24.07.2023, по-друге, внаслідок введення воєнного стану, звільнення працівників, відсутності електропостачання і збоїв у роботі електронних систем об`єктивно неможливо забезпечити своєчасне звернення до суду. Крім того, до вказаної заяви Управління додало платіжну інструкцію від 02.03.2023 №37, зазначивши, що вона не була доказом у справі №320/10838/23, адже питання про повернення судового збору у межах такої справи не вирішувалося.

Водночас, ухвалою від 01.04.2024 позовну заяву повернуто з посиланням на те, що вимоги ухвали від 07.03.2024 виконані не були, адже платіжна інструкція від 02.03.2023 №37, яка подавалася у справі №320/10838/23, не може вважатися доказом сплати судового збору у справі №320/9559/24, а викладені у заяві про поновлення строку звернення до суду є неповажними, оскільки вперше Позивач звернувся до суду також із пропуском строку, відомостями комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» підтверджується отримання Управлінням копії ухвали про залишення позовної заяви у справі №320/10838/23 без руху, доказів оскарження ухвали про повернення вперше поданої позовної заяви Позивачем не надано, а саме по собі введення воєнного стану не може мати безумовним наслідком поновлення пропущеного строку звернення до суду.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1 ч. 1, абз. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу.

Приписи п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України визначають, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Отже, єдиною підставою для повернення позовної заяви відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України є неусунення позивачем недоліків позовної заяви в установлений судом строк.

Як було встановлено вище, залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції вказав, зокрема, на те, що Управлінням не було надано до неї документ про сплату судового збору, адже платіжна інструкція від 02.03.2023 №37 до таких документів не належить, оскільки використана як доказ у справі №320/10838/23.

На виконання вимог згаданої ухвали суду Управлінням було повторно подано вказану платіжну інструкцію із зазначенням про те, що такий документ є доказом сплати судового збору у справі №320/9559/24, адже у межах справи №320/10838/23 питання про повернення судового збору за згаданим платіжним документом не вирішувалися.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про те, що платіжна інструкція від 02.03.2023 №37 не може бути доказом сплати судового збору у справі №320/9559/24, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У постанові від 13.02.2019 у справі №1540/3297/18 Верховний Суд звернув увагу, що певний час редакція частини четвертої статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачала таке право, що якщо сума судового збору підлягала поверненню у зв`язку із залишенням позову без розгляду, але не була повернута, до повторно поданого позову додається первісний документ про сплату судового збору (друге речення цієї норми закону). Проте Законом України від 22.05.2015 № 484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» це речення було виключено з цієї норми (підпункт 4 пункт 4 цього Закону) і станом на час постановлення оскаржуваної ухвали стаття 6 Закону України «Про судовий збір» передбачала, що за повторно подані позови, що раніше були залишені без розгляду, судовий збір сплачується на загальних підставах.

Відтак, позивач, коли подає повторно позовну заяву, має сплати судовий збір за її розгляд і не вправі використовувати первісний документ про сплату цього платежу, доданий до первинної позовної заяви, яку суд залишив без розгляду. Запроваджене законодавче нововведення не обмежує і не порушує прав позивача в частині обов`язку нести додаткові майнові витрати у зв`язку зі зверненням до суду, оскільки за законом такий позивач має право на повернення суми судового збору, сплаченого за подання первісної позовної заяви, яка була залишена без розгляду.

Таким чином, у спірному випадку Управління також має право повернути сплачений ним судовий збір відповідно до платіжної інструкції від 02.03.2023 №37 на суму 2 684 грн у межах справи №320/10838/23. Однак така інструкція не може бути врахована як належний доказ сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі у справі №320/9559/24, адже судовий збір за нею сплачений та зарахований при поданні іншого позову.

Отже висновок суду першої інстанції про ненадання Управлінням на виконання вимог ухвали від 07.03.2024 про залишення позовної заяви без руху документа про сплату судового збору є таким, що відповідає нормам матеріального права.

Указана позиція в аналогічних за змістом правовідносинах висловлена Верховним Судом й у постанові від 12.10.2023 у справі № 160/554/23.

З приводу висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви з огляду на пропуск строк звернення до суду, колегія суддів з урахуванням доводів апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Приписи п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України визначають, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Отже, підставою для повернення позовної заяви відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України є неподання особою в зазначений строк заяви або визнання неповажними підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписи абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України визначають, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З наведених норм вбачається, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Приписи ч. 10 ст. 8 Закону України «Про публічні закупівлі» визначають, що у разі незгоди замовника з інформацією, викладеною у висновку, він має право оскаржити висновок до суду протягом 10 робочих днів з дня його оприлюднення, про що зазначається в електронній системі закупівель протягом наступного робочого дня з дня оскарження висновку до суду. Замовник зазначає в електронній системі закупівель про відкриття провадження у справі протягом наступного робочого дня з дня отримання інформації про відкриття такого провадження та номер такого провадження.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується учасниками справи, що оскаржуваний висновок оприлюднено в електронній системі закупівель 20.02.2023, отже строк його оскарження сплинув 06.03.2023, а не 02.03.2023, як помилково зазначив Київський окружний адміністративний суд, обчислюючи такий строк календарними, а не вихідними днями. Водночас, така помилка суду не впливає в цілому на правильність вирішення ним питання про поновлення Управлінню строку звернення до суду із цим позовом з огляду на таке.

Так, заперечуючи факт отримання ухвали від 14.04.2023 про залишення позовної заяви без руху у справі №320/10838/23, Управління зазначає, що відповідний процесуальний документ на його адресу не надходив і не реєструвався в системі документообігу.

Водночас, судом першої інстанції із змісту комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» встановлено, що така ухвала була отримана Позивачем згідно довідки про доставку електронного листа від 19.04.2024.

Обставини отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху встановлені й в ухвалі від 12.07.2023 у справі №320/10838/23, якою позовну заяву Управління повернуто у зв`язку з неусуненням її недоліків.

При цьому доказів оскарження відповідної ухвали в апеляційному порядку матеріали справи не містять, а відтак встановлені у ній обставини є такими, щодо яких Управління будь-яких заперечень не висловлювало.

З приводу аргументів Апелянта про те, що саме наслідки запровадження воєнного стану не дали змогу дотриматися строку звернення до суду, а саме аварійні відключення електроенергії, постійні технічні збої в автоматизованих системах документообігу та в підсистемі «Електронний суд», звільнення працівників, що зумовило надмірне навантаження на одного спеціаліста, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Верховний Суд неодноразово в своїх постановах (зокрема, постанова від 16.04.2024 у справі № 280/381/23) акцентував на тому, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

У спірному випадку, як правильно зауважено судом першої інстанції, Управлінням не надано доказів впливу воєнного стану на неможливість своєчасної реалізації права на звернення до суду із цим позовом, у тому числі, але не виключно після отримання копії ухвали про повернення вперше поданої позовної заяви. Тим більше, як було встановлено вище, між ухвалою про залишення вперше поданої позовної заяви без руху (14.04.2023) і подальшого її повернення (12.07.2023) сплинуло майже три місяці.

У площині наведеного доводи Апелянта щодо нестабільної роботи електронних систем, перебоїв з енергопостачанням та надмірною завантаженістю працівників в якості поважних причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом є безпідставними, оскільки, по-перше, вони не підтверджені належними і допустимими доказами, по-друге, не пояснюють причин незабезпечення усунення недоліків вперше поданої позовної заяви протягом тривалого часу.

Повторне ж подання позовної заяви 24.07.2023 хоча й мало місце через дванадцять днів з дня прийняття ухвали від 12.07.2023 про повернення вперше поданої, однак, на переконання колегії суддів, не спростовує правильності висновків Київського окружного адміністративного суду про відсутність серед зазначених Управлінням причин таких, що є поважними для поновлення строку, на чому було наголошено вище.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (рішення від 18.10.2005 у справі «МПП «Голуб» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України» визначено, що нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Судовою колегією враховується, що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №160/6430/20.

Таким чином, заперечення самого факту отримання ухвали суду про залишення без руху вперше поданої позовної заяви, що спростовується встановленими вище обставинами, а також ненадання доказів існування дійсно непереборних причин, що зумовили несвоєчасне звернення до суду із цим позовом, не може зумовлювати висновок про існування об`єктивних обставин, що перешкоджали реалізації права на судовий захист.

У рішенні від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід`ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.

Таким чином, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 №17-рп/2011 у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов`язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини п`ятої статті 6 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого.

Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеєр проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000, пункт 33).

Як було підкреслено вище, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Разом з тим, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду. Відтак, висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для поновлення Управлінню строку звернення до суду із вказаним позовом, підтверджуються матеріалами справи, у той час як доводи апеляційної скарги відповідну позицію суду не спростовують.

Щодо аргументів апеляційної скарги про те, що обраний в оскаржуваному висновку спосіб усунення порушень є непрорційним і таким, що може зумовити безпідставне порушення майнових прав сторін договору про публічні закупівлі, колегія суддів зазначає, що аналіз суті спірного адміністративного акта перебуває поза межами предмету апеляційного перегляду ухвали про повернення позовної заяви.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та постановив ухвалу з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 122, 123, 169, 242-244, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління капітального будівництва Бориспільської міської ради - залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Е.Ю. Швед

Судді О.В. Голяшкін

М.М. Заїка

Повний текст постанови складено та підписано 04 червня 2024 року.