Справа № 300/1841/24
Суддя: Микитюк Р.В.
Дата ухвалення: 2024-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" червня 2024 р. справа № 300/1841/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Микитюка Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Яремчанської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій
ВСТАНОВИВ:
Адвокат Лісодід О.В. в інтересах ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_2 ) через систему "Електронний суд" звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Яремчанської міської ради, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 27.02.2024 № 34 у частині відмови позивачу в наданні статусу особи, яка проживає на території гірського населеного пункту та у видачі посвідчення встановленого зразка; зобов`язати Виконавчий комітет Яремчанської міської ради видати позивачу посвідчення громадянина, який проживає на території гірського населеного пункту.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.18-19).
Відповідач копію ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 отримав 18.03.2024 о 21:00 шляхом надсилання в його електронний кабінет, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 21).
Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановив такі обставини.
Відповідачем не заперечено, що позивач звернуся до Виконавчого комітету Яремчанської міської ради із заявою про надання статусу особи, яка проживає на території гірського населеного пункту, та видачі посвідчення встановленого зразка.
У подальшому рішенням Виконавчого комітету Яремчанської міської ради від 27.02.2024 № 34 у наданні ОСОБА_2 статусу особи, яка проживає на території гірського населеного пункту, та видачі посвідчення встановленого зразка відмовлено (а.с. 7-8).
Така відмова обґрунтована тим, що згідно зі ст. 5 Закону України Про статус гірських населених пунктів в Україні, статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка. Водночас, у п. 7 Положення про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, затвердженого Постановою КМУ від 19.03.1996 № 345, серед переліку осіб, які мають право на отримання посвідчення, внутрішньо переміщені особи відсутні. При цьому, довідка про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи є документом, що підтверджує факт внутрішнього переміщення та містить відомості про фактичне місце проживання, проте місцем постійного проживання такої особи є покинуте постійне місце проживання. Також у вказаному рішенні зазначено, що Закон України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб не містить положень про постійний характер проживання внутрішньо переміщених осіб за місцем взяття на облік.
Вважаючи протиправним рішення відповідача від 27.02.2024 № 34 у частині відмови ОСОБА_2 у наданні статусу особи, яка проживає на території гірського населеного пункту, та у видачі посвідчення встановленого зразка, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 2 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні (надалі Закон №280/97-ВР), місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Критерії, за якими населені пункти набувають статусу гірських, основні засади державної політики щодо розвитку гірських населених пунктів та гарантії соціального захисту громадян, що у них проживають, працюють або навчаються, встановлено Законом України Про статус гірських населених пунктів в Україні (надалі Закон № 56/95-ВР).
Так, Закон № 56/95-ВР встановлює гарантії соціального захисту громадян, що у них проживають, працюють або навчаються та не визначає обмежень за професійною ознакою чи видами соціального захисту. Вказаний Закон спрямований виключно на підтримку населення, яке проживає і працює у гірській місцевості, шляхом формування системи матеріальної підтримки осіб та стимулювання розвитку гірських населених пунктів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 № 647 Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських визначено населені пункти, яким надається статус гірських. Зокрема, коментованим положенням статус гірського надано і селу Микуличин Надвірнянського району Івано-Франківської області.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1996 № 345 затверджено Положення про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту (надалі Положення №345).
Так, пунктом 4 Положення №345 встановлено, що посвідчення видаються громадянам відповідними місцевими державними адміністраціями та виконавчими органами місцевої ради.
Згідно із п. 7 Положення №345 посвідчення видаються таким категоріям громадян:
а) особам, які постійно проживають на території населених пунктів, яким надано статус гірських;
б) особам, які постійно працюють на території населених пунктів, яким надано статус гірських (у тому числі працівникам, які постійно працюють у філіях, представництвах, відділеннях, інших відокремлених підрозділах і на робочих місцях в населених пунктах, що мають статус гірських, у разі коли підприємство, установа, організація розташовані за межами населеного пункту, якому надано статус гірського);
в) особам, які навчаються на денних відділеннях навчальних закладів, розташованих у населених пунктах, яким надано статус гірських;
г) окремим громадянам інших населених пунктів та тим, які проживають за межами населених пунктів і умови проживання яких відповідають критеріям, передбаченим у ст. 1 Закону України Про статус гірських населених пунктів в Україні, а також громадянам, які постійно працюють або несуть службу на лісогосподарських підприємствах, гідрометеорологічних станціях, заставах, в обсерваторіях та на інших об`єктах, розташованих поза межами населених пунктів у місцевостях, що відповідають критеріям, передбаченим у ст. 1 зазначеного Закону.
Пунктом 8 Положення №345 встановлено перелік необхідних документів для видачі посвідчення: паспорта громадянина України, свідоцтва про народження (для осіб у віці до 16 років), посвідки на проживання в Україні (для іноземних громадян та осіб без громадянства), і таких документів:
а) громадянам, які постійно проживають у гірському населеному пункті (у тому числі дітям) - довідки про постійне проживання у гірському населеному пункті, виданої уповноваженим органом;
б) громадянам, які постійно працюють у гірському населеному пункті - довідки з місця роботи;
в) громадянам, які навчаються на денних відділеннях навчальних закладів, розташованих у гірському населеному пункті - довідки навчального закладу.
Разом із зазначеними документами громадяни (крім осіб у віці до 16 років) подають дві фотокартки розміром 30 х 40 міліметрів.
У контексті вищенаведеного суд зазначає, що фактичним місцем проживання позивача є місто Яремче - населений пункт, якому згідно із Постановою № 647 надано статус гірського.
Згідно із вищезазначеними нормами Положення №345, посвідчення видаються особам, які постійно проживають на території населених пунктів, яким надано статус гірських при поданні, зокрема, довідки про постійне проживання у гірському населеному пункті, виданої уповноваженим органом.
Відповідно до ст. 1 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб (надалі - Закон № 1706-VII), внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Згідно із ст. 4 Закону № 1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до ст. 3 Закону № 1706-VII, для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі ст. 5 Закону № 1706-VII, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Крім того, суд зазначає, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався, й триває, у тому числі, і на момент розгляду даної справи, що свідчить про наявність підстав, передбачених ст. 1 Закону № 1706-VII.
Окрім того, суд зазначає, що ст. 7 Закону № 1706-VII закріплено необхідність забезпечення реалізації прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування, соціальні послуги, освіту.
Зокрема, у ч. 3 ст. 7 Закону № 1706-VII визначено, що громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Так, в обґрунтування підстав відмови ОСОБА_2 у наданні статусу особи, яка проживає на території гірського населеного пункту вказано, що Закон України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб не містить положень про постійний характер проживання внутрішньо переміщених осіб за місцем взяття на облік.
Водночас, як вже зазначалось судом, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період дії воєнного стану в Україні.
Згідно із ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Стаття 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні визначає місце проживання як житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.
У контексті вищенаведеного, на переконання суду, місцем проживання позивача як внутрішньо переміщеної особи є житло, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо дискримінації позивача, як внутрішньо переміщеної особи, слід зазначити, що згідно зі ст. 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Відповідно до ст. 1 Закону України Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні, дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Статтею 2 Закону України Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні визначено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації.
Згідно зі ст. 6 Закону України Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні, відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.
Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13.02.2019 у справі № 822/524/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Таким чином, суд звертає увагу на довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи як доказ постійного проживання особи на території гірського населеного пункту.
При цьому, суд не погоджується з твердженням відповідача про тимчасовість перебування ОСОБА_2 на території гірського населеного пункту, зважаючи на пряму законодавчу вказівку на те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи.
Водночас, суд зазначає, що коментована довідка була видана позивачу у квітні 2023 року, тобто на момент розгляду даної справи позивач більше року проживає на території с. Микуличин, якому присвоєно статус гірського населеного пункту.
Так, згідно із абз. 4 ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, місцем перебування особи як про адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Аналіз наведеного положення свідчить про те, що головною рисою явища перебування є його тривалість менше шести місяців на рік.
Із урахуванням викладеного, суд вважає, що місце проживання позивача набуло характеру постійного, адже не змінювалось з квітня 2023 року, а тому наявні всі підстави для видачі ОСОБА_2 посвідчення особи, яка проживає на території гірського населеного пункту.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Суд зазначає, що жодних доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач під час розгляду справи не надав.
З урахуванням встановлених обставин та наведених правових положень, судом зроблено висновок, що відповідачем не дотримано приписів ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Яремчанської міської ради від 27.02.2024 № 34 у частині відмови внутрішньо переміщеній особі, зазначеній у додатку до рішення (№ п/п 3), а саме ОСОБА_1 в наданні статусу особи, яка проживає на території гірського населеного пункту та у видачі посвідчення встановленого зразка.
Сторонам рішення надіслати через підсистему Електронний суд.
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ Мої справи.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Микитюк Р.В.