Справа № 280/5788/23
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

03 червня 2024 року

м. Київ

справа №280/5788/23

адміністративне провадження № К/990/18633/24

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Уханенка С.А.,

суддів: Кашпур О.В., Соколова В.М.,

перевірив касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення із Запорізької обласної прокуратури на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у справі № 280/874/21 про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області, починаючи з 02 червня 2021 року по 08 лютого 2022 року в розмірі 201 980,96 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року, адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року у справі № 280/874/21 про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області, починаючи з 02 червня 2021 року по 08 лютого 2022 року у розмірі 165 540, 24 грн. (сто шістдесят п`ять тисяч п`ятсот сорок гривень двадцять чотири копійки).

07 травня 2024 року засобами поштового зв`язку відповідач надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення у цій справі.

Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

В касаційній скарзі відповідач посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначаючи, що необхідно відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2023 року у справі №460/16522/21, щодо застосування приписів статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у подібних правовідносинах, на який посилались суди в оскаржуваних судових рішень у цій справі.

В обґрунтуванні цієї підстави касаційного оскарження відповідач посилається на справи у цій категорії спорів, в яких за результати розгляду цих справ суди ухвалюють різні рішення, що на думку скаржника, свідчить про відсутність сталої судової практики.

Також відповідач зазначає, що твердження Верховного Суду що «незастосування статті 236 КЗпП України у подібних випадках здатне потурати невиконанню Судових рішень» та «інакше застосування статті 236 КЗпП України, може атакувати принцип обов`язковості судового рішення» є виключно власним /міркуванням/поглядом/трактуваниям судом норм права та не підкріплене жодними належними та достатніми (для рішення суду) аргументами або приписами норм матеріального права.

Перевіривши викладені доводи, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п. 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).

Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.

Водночас доводи скаржника ґрунтуються на посиланні до судових рішень в інших справах, в яких, як зазначає скаржник, суди першої та апеляційної інстанцій ухвалюють в подібних правовідносинах протилежні рішення, проте ці доводи не свідчать про наявність вищевказаних критеріїв відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 жовтня 2023 року у справі №460/16522/21, щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України.

Вказані доводи могли теоретично послугувати в обґрунтуванні касаційної скарги щодо наявності підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України стосовно допуску касаційної скарги до перегляду судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду справи за правилами спрощеного провадження, оскільки скаржник посилається на конкретні справи та вказує їх кількісні показники, що на переконання заявника, свідчить про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи, однак слід повторно наголосити, ці доводи не є обґрунтуванням наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Не є підставою касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, суб`єктивна оцінка скаржника, яка надана ним щодо постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2023 року у справі №460/16522/21, оскільки повноважень надавати оцінки рішенням суду касаційної інстанції відповідач в силу чинного законодавства не наділений.

Сама по собі незгода з постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2023 року у справі №460/16522/21, яка застосована судами попередніх інстанцій у цій справі, не є належним обґрунтуванням пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Отже, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 2 частини четвертої статі 328 КАС України.

За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Верховним Судом встановлено, що перевіряючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, суд апеляційної інстанції, з урахування установлених у цій справі обставин, послався на висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 24 жовтня 2023 року у справі №460/16522/21 та від 01 серпня 2023 року у справі №640/34546/21 щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України.

Так, у постанові Верховного Суду, які викладені у постановах від 24 жовтня 2023 року у справі №460/16522/21, зокрема, зазначено, що інститут звернення рішення суду до негайного виконання покликаний забезпечувати швидкий і реальний захист прав працівника. Цей інститут не заперечує можливості скасування в апеляційному порядку рішення, допущеного до негайного виконання, проте на стадії апеляційного оскарження віддає перевагу інтересам працівника.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2023 року у справі №640/34546/21, зокрема, зазначено, що: «Щодо твердження скаржника про те, що позивачем не подавалося жодної заяви про поновлення на посаді в Офісі Генерального прокурора, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді, Верховний Суд зазначає, що усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст.236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем.»

Повертаючись до нашої справи, суд апеляційної інстанції, врахувавши вищенаведені висновки Верховного Суду, зазначив, що оскільки відповідачем не виконано рішення суду про поновлення на роботі з 02 червня 2021 року (наступний день після проголошення рішення суду у справі №280/874/21) по 08 лютого 2022 року (день напередодні винесення постанови Третім апеляційним адміністративним судом у справі 280/874/21, яким скасовано рішення суду першої інстанції), то на користь позивача підлягає стягненню середньомісячний заробіток за цей час.

Отже, урахований судом апеляційної інстанції висновок Верховного Суду щодо застосування статті 236 КЗпП України стосується подібних правовідносин, що створює підстави для застосування пункт 6 частини першої статті 333 КАС України.

Відтак, враховуючи те, що інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду апеляційної інстанції, які відповідають висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 248, пунктом 6 частини першої 333 КАС України, Суд

У Х В А Л И В :

1. У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення - відмовити.

2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддіС.А. Уханенко О.В. Кашпур В.М. Соколов