Справа № 440/1353/24
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2024-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 р. Справа № 440/1353/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 (ухвалене суддею Клочко К.І.) по справі № 440/1353/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про стягнення штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просив: стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань три проценти річних за період з 01.01.2012 по 26.01.2024 в розмірі 9521 грн. та інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди за той же період у розмірі 17 192 грн. 78 коп., а всього 26 713 грн. 78 коп.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 позов залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Цивільного кодексу України, Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що у рішенні суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, у зв`язку із чим апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді судді Апеляційного суду Полтавської області з 09.04.2002 по 04.11.2010.

Відповідно до Постанови Верховної ради України "Про звільнення суддів" від 07.10.2010 № 2596-VI, позивач звільнений з займаної посади судді, у зв`язку із виходом у відставку.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2021, яке набрало законної сили 06.10.2021, у справі № 440/483/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено, а саме: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання з 01.01.2012, з 01.04.2012, з 01.07.2012, з 01.10.2012, з 01.12.2012, з 01.01.2013, з 01.12.2013, з 01.09.2015, 01.05.2016, з 01.12.2016, відповідно до довідок, виданих Апеляційним судом Полтавської області від 01.12.2020 № 01-46/86/2020, № 01-46/81/2020, № 01-46/82/2020, № 01-46/83/2020, № 01-46/84/2020, № 01-46/85/2020; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання з 01.01.2012, з 01.04.2012, з 01.07.2012, з 01.10.2012, з 01.12.2012, з 01.01.2013, з 01.12.2013, з 01.09.2015, 01.05.2016, з 01.12.2016, відповідно до довідок, виданих Апеляційним судом Полтавської області від 01.12.2020 № 01-46/86/2020, № 01-46/81/2020, № 01-46/82/2020, № 01-46/83/2020, № 01-46/84/2020, № 01-46/85/2020.

На виконання вищезазначеного рішення суду позивачу здійснено перерахунок пенсії з 01.01.2012, з 01.04.2012, з 01.07.2012, з 01.10.2012, з 01.12.2012, з 01.01.2013, з 01.12.2013, з 01.09.2015, 01.05.1016, з 01.12.2016, згідно з довідками Апеляційного суду Полтавської області від 01.12.2020 № 01-46/86/2020, № 01-46/81/2020, № 01-46/82/2020, № 01- 46/83/2020, № 01-46/84/2020, № 01-46/85/2020, починаючи: з 01.01.2012 у розмірі 80% від суми суддівської винагороди, зазначеної у довідці № 01- 46/86/2020 від 01.12.2020; з 01.01.2013 у розмірі 90% від сум суддівської винагороди, зазначених у довідках № 01-46/81/2020, № 01-46/82/2020, № 01-46/83/2020, № 01-46/84/2020, № 01-46/85/2020 від 01.12.2020.

За період з 01.01.2012 по 01.12.2016 позивачу нарахована заборгованість з виплати довічного грошового утримання у розмірі 79528,19 грн.

Позивач, вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачена на його користь за рахунок бюджетних асигнувань три проценти річних за період з 01.01.2012 по 26.01.2024 в розмірі 9521 грн. та інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди за той же період у розмірі 17 192 грн. 78 коп., а всього - 26 713 грн. 78 коп. звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не обґрунтовані, у зв`язку із чим не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zаndv. Аustria" від 12.10.1978 р. вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до п. 9 ч. 8 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, в позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначається обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Пунктами 1, 3, 8 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Таким чином, право на звернення до суду мають особи, права, свободи та інтереси яких порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень на момент звернення. Особа, яка звертається до адміністративного суду за захистом самостійно визначає спосіб, передбачений статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України, та обґрунтовує у позовній заяві заявлені вимоги, задоволення яких повинно призвести до поновлення прав, свобод та інтересів.

Згідно із ч. 5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Судовим розглядом встановлено, що позивач звернувся з адміністативним позовом до суду, оскільки вважає, що внаслідок бездіяльності відповідача він має право на відшкодування матеріальної шкоди, яка складається з трьох процентів річних за період з 01.01.2012 по 26.01.2024 в розмірі 9521 грн. та інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди за той же період у розмірі 17 192 грн. 78 коп., а всього 26 713 грн. 78 коп.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не заявлялося позовних вимог, визначених п. п. 1-4 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, а відповідно до ч. 5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України, спірні правовідносини про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області матеріальної шкоди не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивачем у цьому позові не заявлена вимоги про вирішення піблічно-правового спору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки ця справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 необхідно скасувати, а провадження у цій справі закрити.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 21, 160, 238, 240, 311, 315, 319, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 по справі № 440/1353/24 - скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення штрафних санкцій.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду..

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич