Справа № 440/18786/23
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 р. Справа № 440/18786/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Полтавської обласної прокуратури, ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2024, головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич, м. Полтава, повний текст складено 26.02.24 у справі № 440/18786/23

за позовом ОСОБА_1

до Полтавської обласної прокуратури

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавської обласної прокуратури (далі за текстом також відповідач), в якому просила:

- стягнути з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 60655,70 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13825 грн 19 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 244 грн 70 коп.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, з огляду на його необґрунтованість та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в цій частині, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується із розміром середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні, розрахованого судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Вказує, що суд першої інстанції, розраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходив з того, що загальний розмір належних позивачці при звільненні виплат склав 42 141,07 грн, з яких вихідна допомога при звільненні, що виплачена позивачці в розмірі 11 795,33 грн, становить 28 % виплат, належних позивачці, проте вважає, що сума в розмірі 30 345,74 грн позивачці виплачена своєчасно у день звільнення і не повинна враховуватися у розрахунку як компенсація працівнику майнових втрат. Уважає, що з урахуванням критерію співмірності сума, яка підлягає відшкодуванню, становить 930,65 грн.

Позивачка правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористалася.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачка також подала апеляційну скаргу, в якій, з огляду на неправильно визначений судом першої інстанції розмір середньомісячної заробітної плати, просить змінити оскаржуване рішення та стягнути з відповідача на користь позивачки 19816 грн 15 коп. та 350 грн 74 коп. судового збору.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що згідно з довідкою Полтавської обласної прокуратури про середньоденну заробітну плату від 04.01.2024 за №21-5вих24, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за березень та квітень 2022 року становить 16458,56 грн, а середньомісячне грошове забезпечення позивачки складає 8229,28 грн, проте вказана довідка містить лише середньоденну заробітну плату в розмірі 548 грн 62 коп, а інформація про середньомісячну заробітну плату, яка складає 11795 грн 33 коп, міститься у рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року у справі № 440/10770/22, яке набрало законної сили 13 вересня 2023 року та копія якого наявна в матеріалах справи. З огляду на викладене вважає, що суд першої інстанції повинен був стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 19816 грн 15 коп. = (28% від 70771,98 грн ((11795,33 грн * 6 місяців) - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (але не більш як за шість місяців)).

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивачки не скористався.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, уважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Наказом Полтавської обласної прокуратури від 11 травня 2022 року за №154к ОСОБА_1 звільнена з посади начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Полтавської області та органів прокуратури на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" 16 травня 2022 року /а.с. 47/.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Полтавської обласної прокуратури, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Полтавської обласної прокуратури щодо нездійснення нарахування та невиплати їй вихідної допомоги при звільненні та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в сумі 11795,33 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду 16.03.2023 у справі №440/10770/22, яке залишене без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2023, позовні вимоги ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено; визнано протиправною бездіяльність Полтавської обласної прокуратури щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні; зобов`язано Полтавську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 11795,33 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн /а.с. 19-27/.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 листопада 2023 року у справі №440/10770/22 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Полтавської обласної прокуратури на рішення Полтавського окружного адміністративного суду 16 березня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року у справі №440/10770/22 за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено /а.с. 16-18/.

На виконання рішення суду у справі №440/10770/22 Полтавська обласна прокуратура здійснила нарахування ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 9495,24 грн з відрахуванням військового збору в сумі 176,93 грн та ПДФО в сумі 2123,16 грн. /а.с. 49, зворот а.с. 49/, що підтверджується платіжною інструкцією №2918 (внутрішній номер 308128051) від 20 листопада 2023 року з відміткою Казначейства про оплату 21 листопада 2023 року /а.с. 50/ та випискою АТ КБ "Приватбанк" від 14.12.2023 по картковому рахунку ОСОБА_1 /а.с. 11/.

Отримавши вихідну допомогу при звільненні лише 21 листопада 2023 року, позивачка вважає, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 60655,70 грн, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом у цій справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було проведено із позивачем під час його звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено вихідну допомогу при звільненні, протиправність чого встановлено рішенням суду у справі №440/10770/22, а тому дійшов висновку, що позивачка має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд першої інстанції також дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути виплачений позивачці в сумі 13825,19 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Законом України «Про прокуратуру» забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати заробітної плати за період вимушеного прогулу, а відтак є наявними підстави для застосування норм статті 235 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Варто зауважити, що непоширення норм КЗпП України на працівників прокуратури стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Приписами частини 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 18 липня 2022 року, передбачалося, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року, №2352-ІХ (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19 липня 2022 року, статтю 117 викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, починаючи з 19 липня 2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 зазначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Під час розгляду справи встановлено, що на виконання рішення суду у справі №440/10770/22 Полтавська обласна прокуратура здійснила виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в сумі 11 795,33 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки відповідачем не було проведено із позивачкою під час її звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено вихідну допомогу при звільненні, протиправність чого встановлено рішенням суду у справі №440/10770/22, позивачка має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За приписами п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи викладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення позивачки слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Судом установлено, що згідно з довідкою Полтавської обласної прокуратури про середньоденну заробітну плату від 04.01.2024 за №21-5вих24, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за березень та квітень 2022 року становить 16458,56 грн, а середньомісячна заробітна плата позивачки складає 8229,28 грн (16458,56 : 2), середньоденна заробітна плата 548,62 грн. /а.с. 48/.

Для визначення періоду, за який позивачці підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться роботодавцем в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

При визначенні періоду, за який позивачці підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, відповідно до чинної з 19 липня 2022 року редакції частини 1 статті 117 КЗпП України, на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, а саме за 182 календарні дні.

Отже, розмір середнього заробітку позивачки за шість місяців (182 календарні дні) становить 99 848,84 грн (548,62 грн х 182 дні).

Водночас колегія суддів зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Колегія суддів зазначає, що основна мета покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Наявність у позивачки можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.

Водночас, формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, міститься у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Так, у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності.

Під час здійснення відповідних розрахунків та застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування Верховний Суд виходив з того, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум розмір середнього заробітку зменшується пропорційно (у відсотках) розміру невиплачених сум (з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків). Тобто розмір невиплачених належних звільненому працівникові сум (у відсотках) має відповідати пропорційному розміру середнього заробітку сум (у відсотках) за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема, від 23.12.2020 у справі №825/1732/17, від 29.12.2020 у справі №520/11337/18 та від 21.04.2021 у справі №360/3574/19, від 10.02.2022 у справі №580/2264/20.

Судовим розглядом установлено, що у цій справі загальний розмір належних позивачці при звільненні виплат у травні 2022 року склав 42141,07 грн. /а.с. 9/, з яких частка суми доплати вихідної допомоги, виплаченої за рішенням суду (11795,33 грн.), становить 28% (11795,33 грн. * 100 / 42141,07 грн.).

Враховуючи принцип співмірності між розміром недоплаченої суми та розміром суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також правові висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зменшення розміру відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на що пропорційним, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивачки стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13825 грн. 19 коп. = (28% від 49375,68 грн. ((8229,28 грн. * 6 місяців) - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (але не більш як за шість місяців)), а не в сумі 60655 грн. 70 коп., як просила позивачка у позові.

Колегія суддів зазначає, що під час розрахунку середнього заробітку позивачкою враховано час затримки розрахунку при звільненні 395 дні, проте, з урахуванням приписів статті 117 КЗпПУ, такий період обмежено шістьма місяцями.

Щодо доводів апеляційної скарги позивачки про те, що при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції мав врахувати інформацію про середньомісячну заробітну плату позивачки у сумі 11 795,33 грн, про що зазначено у рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року у справі № 440/10770/22, то колегія суддів зазначає, що у суду відсутні підстави для неврахування інформації, наведеної у довідці Полтавської обласної прокуратури про середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 від 04.01.2024 за №21-5вих24, наданої до матеріалів справи, оскільки така містить усі належні реквізити, що визначені чинним законодавством для таких довідок.

Разом з цим колегія суддів звертає увагу, що стаття 44 КЗпП визначає мінімальний рівень для надання вихідної допомоги. Роботодавець може передбачити, окрім обов`язкових підстав для виплати вихідної допомоги, інші підстави вихідної допомоги, які входять до соціального пакету підприємства чи організації, або збільшити її розмір. Зокрема, у трудовому договорі можна додатково передбачити інші підстави чи розмір виплати вихідної допомоги.

Зі змісту судових рішень у справі № 440/10770/22 вбачається, що довідку за вих.№21-87вих22 від 20.05.2022, згідно з якою середньомісячна заробітна плата позивачки складає 11 795,33 грн, надано Полтавською обласною прокуратурою саме для обчислення вихідної допомоги при звільненні, яка була предметом судового розгляду у справі № 440/10770/22.

Натомість, у цій справі судом розглядаються спірні правовідносини щодо стягнення з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, колегія суддів відхиляє, як такі, що в ході апеляційного розгляду справи не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Полтавської обласної прокуратури, ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 у справі № 440/18786/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.Б. Русанова О.В. Присяжнюк