Справа № 761/26786/20
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Єжелі А.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року, суддя Колеснікова І.С., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь завдану майнову шкоду у розмірі 198 000,00 грн, завдану моральну шкоду у розмірі 8 000,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після прийняття Верховним Судом судового рішення у справі № 826/2150/16 позивач не отримав належних йому коштів, оскільки питання скасування арешту грошових коштів на рахунку позивача, накладеного 20 лютого 2017 року, було вирішено слідчим суддею зі значним порушенням процесуальних строків, а 19 вересня 2019 року Фонд повідомив про завершення виплат гарантованого відшкодування вкладникам ПАТ «Старокиївський банк», посилаючись на положення частини 7 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому позивачеві завдано шкоду, розмір якої ним визначено у розмірі невиплаченого гарантованого відшкодування.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2022 року позов частково задоволено, стягнуто з Фонду майнову шкоду в розмірі 198 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року апеляційну скаргу Фонду задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2022 року скасовано, а провадження у справі закрито.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року справу передано до Київського окружного адміністративного суду, як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року дану справу прийнято до провадження суддею Колесніковою І.С. та вирішено здійснювати розгляд її справи за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає часткову задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 травня 2014 року між ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК» та позивачем було укладено Договір банківського рахунку № 7934 та Договір банківського вкладу № 05/1370-2014, згідно з пунктами 1.1, 1.2 якого банк відкриває вкладнику вкладний рахунок у гривні, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у розмірі 198 000, 00 грн. Дата внесення вкладу - 15 травня 2014 року, дата повернення вкладу - 22 травня 2014 року.

17 червня 2014 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 365 «Про віднесення ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК» до категорії неплатоспроможних».

18 червня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №50 «Про запровадження з тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК».

11 вересня 2014 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову №563 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК».

17 вересня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від № 92 «Про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК»» з 18 вересня 2014 року.

29 вересня 2014 року за результатами роботи створеної Уповноваженою особою Фонду Комісії з перевірки договорів, призначеної наказом № 30-А від 14 липня 2014 року, складено протокол, в якому зафіксовано прийняття рішення про надання на затвердження Уповноваженій особі переліку нікчемних договорів та інших правочинів (в електронному вигляді), виявлених за результатами перевірки. За наслідками такої перевірки Уповноваженою особою Фонду прийнято наказ від 29 серпня 2014 року № 61, відповідно до якого було зупинено перерахування/виплати за транзакціями і правочинами згідно переліку (додатку до наказу), а також визнано нікчемними всі транзакції та правочини (договори), згідно переліку.

Уповноваженою особою Фонду повідомлено позивача листом про нікчемність правочину, укладеного між банком та позивачем, у зв`язку із чим позивача не включено до загального реєстру вкладників ПАТ «Старокиївський банк».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2016 року частково задоволено позов у справі № 826/2150/16 та зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування подати до Фонду гарантування додаткову інформацію щодо 53 фізичних осіб, у тому числі і позивача, а також зобов`язано Фонд гарантування вчинити дії з включення 53 позивачів до Загального реєстру вкладників ПАТ «Старокиївський Банк».

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року у справі №826/2150/16 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06 вересня 2016 року зупинено виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2016 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року до розгляду Вищим адміністративним судом України касаційної скарги у справі № 826/2150/16.

Ухвалою Голосіївського районного суд міста Києва від 20 лютого 2017 року у справі №752/3185/17 в межах кримінального провадження № 0000367 накладено арешт на грошові кошти, що знаходились на вкладних рахунках в ПАТ «Старокиївський банк», в тому числі і на кошти позивача.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 826/2150/16 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2016 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року скасовано в частині визнання наказу Уповноваженої особи від 29 серпня 2014 року № 61 нікчемним та в частині зобов`язання Фонду включити вимоги про позивачів до Загального реєстру. В решті судові рішення попередніх інстанцій залишено без змін (а саме в частині зобов`язання Уповноваженої особи Фонду гарантування подати до Фонду гарантування додаткову інформацію щодо 53 фізичних осіб, у тому числі позивача).

29 липня 2019 року на виконання судового рішення у справі № 826/2150/16 Уповноваженою особою Фонду було подано до Фонду додаткову інформацію щодо позивача.?

08 серпня 2019 року рішенням виконавчої дирекції Фонду № 2015 затверджено зміни та доповнення до Загального реєстру вкладників ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування, до якого було включено відомості про позивача. Зазначеним рішенням від 08 серпня 2019 року № 2015 також призупинено виплату гарантованих сум відшкодування, у зв`язку з накладеним арештом на грошові кошти ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року у справі № 752/3185/17.

17 вересня 2019 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК» подано документи державному реєстратору юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань для державної реєстрації припинення банку як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі також - ЄДР).

17 вересня 2019 року Фонд завершив виплати гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами, розміщеними у ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК».

25 вересня 2019 року внесений запис № 3024349 до ЄДР про державну реєстрацію припинення ПАТ «СТАРОКИЇВСЬКИЙ БАНК» як юридичної особи.

Позивач звернулася до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з заявою про виплату їй гарантованої суми відшкодування за вкладом, розміщеним у ПАТ "Старокиївський банк" та додатково проінформувала про скасування арешту грошових коштів заявника на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 05.08.2019 у справі №752/14256/18.

Однак, як зазначає у відзиві на позовну заяву відповідач, оскільки у зв`язку з завершенням 17.09.2019 виплати гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами, внаслідок подачі державному реєстратору документів для внесення запису для припинення юридичної особи, правові підстави для виплати позивачці суми коштів були відсутні.

Вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 №4452-VI (далі - Закон №4452-VI, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону №4452 встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Управління поточною діяльністю Фонду здійснює виконавча дирекція Фонду (частина перша статті 11 Закону №4452-VI).

Повноваження виконавчої дирекції Фонду визначені в статті 12 Закону №4452-VI. Зокрема, відповідно до пунктів 2, 4 частини третьої цієї статті виконавча дирекція Фонду у сфері забезпечення відшкодування коштів за вкладами визначає порядок відшкодування Фондом коштів за вкладами відповідно до розділу V цього Закону; приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (частина 1 статті 26 Закону №4452).

Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів (частина 2 статті 26 Закону №4452).

Отже, Фонд виконує функцію виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом, та, зокрема, вирішує питання про задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного банку за рахунок майна такого банку.

Закон №4452 диференціює правовідносини, що: 1) виникають між вкладником банку та Фондом щодо відшкодування коштів за вкладами у межах граничної суми виплати за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банку боржника та регулюються положеннями розділу V «Гарантії Фонду та відшкодування коштів за вкладами» цього Закону; 2) виникають між вкладником та банком, від імені якого діє уповноважена особа Фонду під час його ліквідації, щодо вимог кредиторів, задоволення яких здійснюється за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, та регулюються положеннями розділу VІІІ «;Ліквідація банків» цього Закону.

Правовідносини щодо отримання вкладником гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми складаються між Фондом та вкладником без участі банку-боржника, та у таких правовідносинах Фонд виконує функції з організації виплати гарантованого державою відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна), і у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.

Разом з тим, у правовідносинах щодо задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного банку за рахунок майна такого банку, які складаються за участі кредиторів неплатоспроможного банку та самого банку, Фонд виконує функції з виведення неплатоспроможного банку з ринку шляхом, зокрема, його ліквідації, із дотриманням встановленого законом порядку ліквідації банків, та у вказаних відносинах майнові вимоги у кредиторів банку виникають до банку-боржника, що ліквідується. При цьому, такі вимоги кредиторів банку задовольняються в порядку та черговості, що визначені статтею 52 Закону, і у разі їх незадоволення через недостатність майна банку такі вимоги вважаються погашеними.

За положеннями частини 4 статті 53 Закону №4452 у день внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців повноваження Фонду як ліквідатора щодо такого банку припиняються і Фонд надсилає Національному банку України звіт про завершення ліквідації банку.

Отже, суб`єктом, відповідальним за забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та відшкодування кожному вкладнику банку гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, є Фонд, який виконує власні спеціальні функції та завдання безпосередньо та/або делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора та ліквідатора неплатоспроможного банку уповноваженій особі Фонду - працівнику Фонду, який діє від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, підзвітний Фонду та несе відповідальність перед Фондом, та за дії якого відповідальність несе Фонд.

Право позивача на отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом за рахунок коштів Фонду підтверджено постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2016 у справі № 826/2150/16 та не підлягає доказуванню у цій справі в силу частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 3 Розділу І Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 №14, у редакції рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №823 від 26.05.2016, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно, від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами (пункт 7 Розділу І Положення).

Уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує та надає до Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, згідно з додатком 4 до цього Положення (пункту 5 Розділу І Положення).

У пункті 3 Розділу III Положення встановлено, що Фонд складає зміни та/або доповнення до Загального реєстру, що затверджуються виконавчою дирекцією Фонду на підставі змін та/або доповнень до Переліку, прийнятих Фондом.

Абзацом 1 пункту 9 Розділу III Положення визначено, що для отримання коштів за результатами розгляду індивідуального звернення до Фонду вкладник або інша особа (представник, спадкоємець тощо) звертається до Фонду із заявою про виплату гарантованої суми відшкодування.

Заяви про виплату гарантованої суми відшкодування розглядаються у строк, що не перевищує трьох місяців (абзац 5 пункту 9 Положення).

За змістом пункту 9 Розділу I Положення Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

Як убачається із матеріалів справи, незважаючи на звернення позивача до Фонду гарантування вкладів із заявою про виплату гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Старокиївський банк» за Договором банківського вкладу № 05/1370-2014, відповідачем в порушення вимог вищенаведених норм допущено протиправну бездіяльність, яка призвела до того, що станом на дату постановлення рішення у цій справі кошти позивачем не отримано.

Посилання представника відповідача на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 20.02.2017 у справі №752/3185/17 про накладення арешту на грошові кошти, як на доказ правомірності не проведення виплат позивачеві, колегія суддів вважає безпідставним.

Окрім того, як вже зазначалось вище, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/14256/18 від 05.08.2019, скасовано арешт, накладений на грошові кошти, які знаходяться на рахунку позивача у ПАТ «Старокиївський банк».

При цьому, відповідачем не наведено об`єктивної причини неможливості вжиття заходів спрямованих на відшкодування коштів позивачу з моменту набрання законної сили постановою суду по справі №826/2150/16, якою визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л. О. щодо невключення позивача до повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та зобов`язано надати до Фонду додаткову інформацію про позивача, як вкладника ПАТ «Старокиївський банк».

Також колегія суддів зазначає, що у цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо виплати гарантованої державою суми відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку, продажу його майна.

Юридичний факт неплатоспроможності банку є підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування вкладникам їх вкладів за рахунок коштів Фонду, проте процес ліквідації має окремий перебіг і не впливає на обсяг гарантованого державою відшкодування вкладникам.

З огляду на внесення 25.09.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення державної реєстрації ПАТ «Старокиївський банк» як юридичної особи, належним способом захисту прав позивача є стягнення з відповідача на користь позивача гарантованої суми відшкодування коштів в розмірі 198 000,00 грн.

Так, Фонд або його уповноважена особа зобов`язані дотримуватися положень частини другої статті 19 Конституції України відповідно до якої, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас, колегія суддів зазначає, що право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, у якій установлено основні положення щодо власності (статті 13, 41, 142 та 143 Конституції України), закріплено рівність усіх суб`єктів права власності (статті 1 та 13 Конституції України), гарантії права власності та обов`язки власників (статті 13 і 41 Конституції України). Крім того, стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Поширення на грошові кошти, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника), режиму права власності підтверджується положеннями статей 1058, 1066 ЦК України та статей 8, 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», відповідно до яких, зокрема, власник рахунку має право у будь-який час розпоряджатися коштами, які перебувають на такому рахунку на умовах та у порядку, встановленому Законом та договором.

Дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування, в порядку передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.

Аналогічна позиція була висловлена Пленумом Верховного Суду України в постанові від 03 липня 2015 року № 13.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, сформованої в Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, до обмеження прав належить звуження їх змісту й обсягу, проте сутність змісту основного права не може бути порушена. Крім того, у Рішенні від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження стосовно реалізації конституційних прав не можуть бути свавільними та несправедливими, мають установлюватися виключно Конституцією й законами, переслідувати легітимну мету, бути зумовленими суспільною необхідністю її досягнення, пропорційними й обґрунтованими.

Враховуючи вищенаведене, зміст статті 41 Конституції України поширюється на право вкладника - фізичної особи вимагати отримання відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду, а відтак, належним способом захисту позивача буде стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь гарантовану суму в розмірі 198 000 грн за вкладом у публічному акціонерному товаристві «Старокиївський Банк» на підставі договору від 15.05.2014 Договору банківського рахунку №7937 та Договору банківського вкладу №05/1370-2014, за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 8 000 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Питання відшкодування моральної шкоди врегульовано статтею 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно правої позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №761/13137/16-ц, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами є спеціальним, не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиплатою банком-агентом гарантованих сум відшкодування.

Водночас у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 26 листопада 2020 року у справі №826/18130/16.

В апеляційній скарзі позивачем зазначено, що внаслідок неналежного виконання відповідачем недоговірного зобов`язання з виплати відшкодування за вкладом неплатоспроможного банку він зазнав душевних страждань, позбавлений був права користуватися належними йому коштами, вів з відповідачем тривалі судові тяжби, що значно погіршило стан його здоров`я.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що такі доводи не можуть слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 8 000 грн.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн, то колегія суддів не вбачає підста для її задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч.3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Згідно ч.3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 134 КАС України, становлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Окрім зазначеного вище колегія суддів звертає увагу на положення ч.6 та ч.7 КАС України, відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися в акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час, витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

За змістом частини 9 статті 139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 23 січня 2014 року (справа «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04)) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Як убачається із матеріалів справи, представник позивача в позовній заяві просив стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що представником позивача до суду не надано належних доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Долучений до матеріалів справи орієнтовний (приблизний) розрахунок витрат на правову допомогу не є належним доказом понесених позивачем витрат.

Окрім того, у матеріалах справи відсутній договір про надання правової (правничої) допомоги, детальний опис виконаних робі, акт наданих послуг, тощо.

Також колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі представник позивача не наводить жодних обґрунтувань щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу та не надає будь-яких доказів.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідач витрат на правничу допомогу.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення та ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2023 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення наступного змісту.

Адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (вулиця Січових Стрільців, 17, м. Київ, 04053, ) виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом, розміщеним за Договором банківського рахунку №7934 та Договором банківського вкладу №05/1370-2014 від 15.05.2014 в Публічному акціонерному товаристві «Старокиївський Банк», у розмірі 198 000,00 (сто дев`яносто вісім тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.