Справа № 420/14903/23
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2024-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
О К Р Е М А Д У М К А
судді П`ятого апеляційного адміністративного суду Коваля М.П.
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення від 29.06.2021 року №367036 про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 08.12.2017 року, виданого громадянину Азербайджану ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та скасування посвідки на постійне проживання від Серії НОМЕР_1 , виданої громадянину Азербайджану ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи оскаржуване рішення відносно позивача, відповідач діяв діяло на виконання рішення РНБО України від 18.06.2021 року, уведеного в дію Указом Президента України від 24.06.2021 №265/2021 яке є чинним та у відповідності до вимог ст.10 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» та є обов`язковим до виконання, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2024 року апеляційну скаргу задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення суду, яким адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Задовольняючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірне рішення прийняте не на виконання рішення РНБО, а на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію". За висновками апеляційного суду, на час прийняття оскаржуваного рішення ГУ ДМС в Одеській області не мало належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені дій, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. Таким чином, за висновками суду, відповідач, на якого процесуальним законом покладено обов`язок доказування у такій категорії справ, не довів законності прийнятого ним рішення та наявність обставин, які відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 12 Закону №2491-III, дають йому підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Частиною 3 статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

Керуючись вказаними положеннями КАС України, та не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, вважаю за необхідне зазначити наступне.

За приписами частини першої статті 1 Закону України від 07.06.2001 №2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 3 Закону №2491-ІІІ визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 12 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Крім того, зі змісту п.21-23 Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою КМУ від 26 грудня 2002 року №1983, вбачається, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Так, процедурною підставою для прийняття спірного рішення №383667 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» було подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 25.06.2021 за вих. №7367/55/01-2021.

Відповідно до вказаного подання, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно Додатку 1 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", перебуває за №306. У поданні також зазначено, що відповідно до наявної інформації з метою легалізації на територію України прибув громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , який має статус "кримінального авторитета" та учасника організованої злочинної групи, яка діє на території м. Одеси та Одеської області, та систематично вчиняє вимагання поєднане з насильством, незаконні заволодіння транспортними засобами, незаконні позбавлення свободи громадян (а.с. 81-83).

З метою виконання рішення РНБО від 18 червня 2021 року, введеного в дію Указом Президента України, та керуючись пунктами 3, 4 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України вбачав за доцільне прийняти рішення про скасування дозволу на імміграцію та про скасування посвідки на постійне проживання.

З аналізу наведеного та з огляду на зміст спірного рішення відповідача вбачається, що правовою підставою для скасування дозволу на іміграцію є та обставина, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні (п.3) та з метою необхідною для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України (п.4).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про санкції», з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).

Згідно зі ст. 5 Закону пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд Ради національної безпеки та оборони України Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, Службою безпеки України.

Указом Президента України від 24.06.2021 №265/2021 введено в дію Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18.06.2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».

Згідно з вказаним рішенням відповідно до статті 5 Закону України «Про санкції» РНБО України вирішила підтримати внесені Кабінетом Міністрів України та Службою безпеки України пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) та застосувати персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до фізичних осіб згідно з додатком 1, серед яких санкції застосовані до громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець російської федерації.

Серед виду обмежувальних заходів до ОСОБА_4 застосовано, зокрема, - відмова у наданні дозволу на імміграцію, скасування дозволу на імміграцію, скасування посвідки на постійне проживання.

Вказане рішення РНБО відносно позивача є чинним, не скасоване, докази зворотнього в матеріалах справи відсутні.

Посилання на вказане рішення РНБО від 18 червня 2021 року було наявне і в поданні Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (а.с. 81), так і в спірному рішенні відповідача (а.с. 85), а отже не погоджуюсь із висновками апеляційного суду, що спірне рішення прийняте не на виконання рішення РНБО, а на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до ч.3 ст. 5 Закону України «Про санкції, рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1, 2-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.

Статтею 10 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» встановлено, що прийняти рішення РНБО України вводяться в дію указами Президента України. Рішення Ради національної безпеки і оборони України, введені в дію указами Президента України, є обов`язковими до виконання органами виконавчої влади.

Вважаю за необхідне наголосити, що спірне у межах даної справи рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за своєю правовою природою не є самостійним рішенням суб`єкта владних повноважень, а фактично прийняте на виконання рішення РНБО відносно позивача, яке є чинним.

У цьому контексті необхідно також зазначити, що застосування персональних, спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів стосовно позивача на підставі Закону України «Про санкції», за умови чинності відповідного рішення, свідчить про те, що дії цієї особи створюють загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні. Зазначене виключає можливість спростовування вказаних обставин за межами процедури оскарження відповідного рішення РНБО.

Більш того, вважаю, що посилання апеляційного суду на правові висновки Верховного Суду не є релевантними, адже вони ухвалені за відмінних фактичних обставин справи, зокрема за відсутності відповідних рішень РНБО відносно позивачів.

Разом з тим, вважаю за необхідне звернути увагу, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Водночас, обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові, що підтверджується численними висновками Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, задоволення позовних вимог у межах даної справи, за умови чинності рішення РНБО в частині, що стосується позивача, апріорі не зможе призвести до ефективного захисту порушеного права, що свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту права та є самостійною підставою для відмови у задоволенні відповідного позову.

Виходячи із зазначених вище підстав, я не згодний із постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2024 року та вважаю, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення про задоволення заявленого позову, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Таким чином, вважаю помилковим висновок суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для задоволення апеляційної скарги позивача.

Суддя М.П. Коваль