Справа № 420/19957/23
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/19957/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року (суддя Завальнюк І.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 22.09.2023) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

4 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до ПМУМЮ (м. Одеса), в якому просив:

- визнати бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати протиправною;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у загальному розмірі 53080,61 грн, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159;

- зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду за порушення трудового законодавства у розмірі 53080,61 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року адміністративний позов задоволений частково.

Визнано протиправною бездіяльність ПМУМЮ (м. Одеса) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Зобов`язано ПМУМЮ (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у загальному розмірі 53080,61 грн відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Також судом стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що винагорода є разовою виплатою, а тому не підлягає компенсації.

Також апелянт звернув увагу на те, що позивач не звертався до відповідача із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159, і відповідач не відмовляв у виплати відповідної компенсації, відтак, права позивача порушені не були і звернення до суду з даним позовом є передчасним. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 11.12.2020 у справі №200/10820/19-а.

Щодо стягнення моральної шкоди апелянт зазначив, що позивач не надав належних доказів на її обґрунтованість, при цьому визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення моральної шкоди. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.05.2020 у справі №821/1269/17 зазначено, що для відшкодування шкоди необхідно встановити наявність шкоди, протиправність діяння при її заподіюванні, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відсутність відповідних доказів свідчить про необґрунтованість і невмотивованість позовної вимоги про стягнення моральної шкоди та наявність підстав для відмови у її задоволені.

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУМЮ (м. Одеса).

Наказом Міністерства юстиції України від 19.02.2021 позивача звільнено з займаної посади за взаємною згодою сторін з 22.02.2021.

28.02.2020 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подано заяву про виплату винагороди, пов`язану із забезпеченням ОСОБА_1 під час перебування на посаді старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області, виконання рішення, стягнення виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні в АСВП №57142451, про стягнення з КП "Теплопостачання міста Одеси" на користь стягувачів за виконавчими документами.

Вказана заява перевірена та погоджена безпосереднім керівником, начальником відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) видано Наказ від 14.04.2020 №1919 "Про виплату винагороди ОСОБА_1 " у сумі 191307,82 грн. за заявою про виплату винагороди від 28.02.2020.

За запитом про причини невиплати винагороди листом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 06.11.2020 за вих. №28011/03-07 повідомлено, що згідно роз`яснення щодо окремих норм Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 №553-ІХ (Закон 553), частина 1 "Щодо обмеження заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ", та відповідно до частини 1 статті 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" в редакції Закону 553 у квітні 2020 та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 (з 01.01.2020 - 4723 гривні). Таким чином, нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників обмежувалась максимальним розміром 47 230 грн. на місяць незалежно від того, з якого фонду бюджету (загального чи спеціального) здійснювалась виплата заробітної плати працівникам установи. Беручи до уваги встановлені обмеження в усіх нарахуваннях, винагорода у сумі 191307,87 грн. не нараховувалась та не виплачувалась.

12.04.2021 Одеський окружний адміністративний суд у справі №420/12968/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 прийняв рішення, яким визнав протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо невиплати ОСОБА_1 винагороди державного виконавця на підставі Наказу від 14.04.2020 №1919 "Про виплату винагороди ОСОБА_1 " у сумі 191307,82 гривень та зобов`язав виплатити таку винагороду державного виконавця.

Крім того, 17.02.2021 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазоновим Д.К. на ім`я начальника ПМУМЮ (м. Одеса) складено заяву про виплату винагороди, яка 22.02.2021 погоджена начальником відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Заліпаєвим Ю.В. та заступником начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції-начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Чубаревим О.О.

17.02.2021 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазоновим Д.К. на ім`я начальника Південного міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м. Одеси) складені заяви про виплату винагороди головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонову Д. К., по виконавчим провадженням за номерами в АСВП 61042276, 63029940 та 63495512.

Керівником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції погоджено заяви на виплату винагороди державному виконавцю та видано довідки щодо розподілу винагороди, що підлягають виплаті ОСОБА_1 на суми 15376,96 грн., 7662,69 грн. та 4614,07 грн., що у загальному складає 27653,72 грн.

Відповідно до службової записки на ім`я заступника начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції-начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Олександру Чубареву провідного спеціалісту відділу організації та контролю за виконанням рішень ОСОБА_2 при опрацюванні заяв про виплату винагороди головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонову Д. К. встановлені наступні порушення:

- виконавче провадження за номером в АСВП 61042276 - державним виконавцем не в повному обсязі стягнуто борг згідно виконавчого документа, водночас, в заяві про виплату винагороди в частині розрахунку розміру належної до виплати винагороди державним виконавцем зазначено про повне виконання виконавчого документу:

- виконавчі провадження за номерами в АСВП 61042276 та 63495512 в заявах про виплату винагороди невірно обраховано суму, що підлягає виплаті. Враховуючи вищевикладене, ставиться питання щодо визначення достатності обґрунтованості підстав для виплати винагороди за вищевказаним виконавчим провадженням.

Також провідним спеціалістом відділу організації та контролю за виконанням рішень ОСОБА_3 складено службову записку на ім`я в.о. заступника начальника Управління - начальника відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Олени Ткаченко, згідно якої підстав для виплати коштів по заявам про виплату винагороди по виконавчим провадженням за номерами в АСВП №61042276 та №63495512 не встановлено.

Листом від 23.02.20201 226/11-35-217 Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернуто заяви головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Д.К. у зв`язку із встановленням наступних порушень: - виконавче провадження за номером в АСВП 61042276 - державним виконавцем не в повному обсязі стягнуто борг згідно виконавчого документа, водночас, в заяві про виплату винагороди в частині розрахунку розміру належної до виплати винагороди державним виконавцем зазначено про повне виконання виконавчого документу: - виконавчі провадження за номерами в АСВП 61042276 та 63495512 - в заявах про виплату винагороди невірно обраховано суму, що підлягає виплаті. З урахуванням вищевикладеного, підстав для погодження вказаних заяв не встановлено.

19.07.2021 Одеський окружний адміністративний суд у справі №420/6712/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 прийняв рішення, яким, зокрема, зобов`язав ПМУМЮ (м. Одеса) видати наказ та виплатити ОСОБА_1 винагороду у загальній сумі 27653,72 грн. за довідками щодо розподілу винагороди від 22.02.2021 у виконавчих провадженнях №61042276, 63029940, 6349551.

22.11.2021 на виконання рішення суду по справі №420/6712/21 відповідачем було сплачено на рахунок позивача винагороду державного виконавця (після відрахування всіх податків і зборів) у розмірі 22261,24 грн.

14.07.2022 на виконання рішення суду по справі №420/12968/20 відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем та здійснено виплату винагороди державного виконавця в розмірі 154002,79 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2023 у справі №400/1172/22 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2021 по 14.07.2022 в розмірі 42095,93 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.07.2023 рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2023 змінено та викладено абзац 3 його резолютивної частини в наступній редакції: Зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2021 року по 13.07.2022 року включно (останній день затримки перед днем виплати) у розмірі 610782,70 грн.

Судом було зазначено, що період затримки виплати належних позивачу сум при його звільнені складає - 505 календарні дні та обраховується з першого дня після остаточного звільнення з посади (23.02.2021) до дня остаточного розрахунку, тобто по - 13.07.2022 включно (останній день затримки перед днем виплати). Виходячи з цього, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, складає - 664327,50 грн (1315,50 грн х 505).

На виконання судових рішень виплата винагороди державного виконавця в розмірі 27653,72 грн була здійснена 22.11.2021 і позивач зазначає, що прострочення склало 273 дні, так як вказана сума підлягала виплаті не пізніше наступного дня після звільнення (23.02.2021).

За розрахунками позивача, період індексації (розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати) слід розраховувати за березень-жовтень 2021, у зв`язку із чим сума компенсації складає 1335,67 грн.

Також 14.07.2022 була здійснена виплата винагороди державного виконавця в сумі 191307,82 грн. Зазначена виплата повинна була бути розпочата відповідачем одночасно з виплатою заробітної плати, тобто у квітні 2020 року, внаслідок чого період прострочення грошового зобов`язання становить 822 календарних дні.

Зазначена виплата повинна була бути розпочата відповідачем на підставі наказу від 14.04.2020 №1919 "Про виплату винагороди ОСОБА_1 одночасно з виплатою заробітної плати, тобто у квітні 2020 року, згідно з п. 17 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою КМУ від 08.09.2016 №643.

За розрахунками позивача, період індексації (розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати) слід розраховувати за травень 2020 року - червень 2022 року, у зв`язку із чим сума компенсації складає 51744,94 грн.

Зважаючи на те, що відповідач так і не здійснив виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також не здійснив позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, завдав протиправною бездіяльністю моральних страждань, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що несвоєчасна виплата винагороди державного виконавця не заперечується сторонами та є безумовною підставою для компенсації втрати частини доходу.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування позивачу завданої моральної шкоди за порушення трудового законодавства у розмірі 53080,61 грн суд визнав, що розумний та справедливий (співмірний) розмір відшкодування моральної шкоди становить 1000 грн.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно вимог статті 1 Закону України від 19.10.2000 №2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі Закон №2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян.

Статтями 3, 4, 7 Закону №2050-III передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Згідно пунктів 2-5, 8 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 (далі Порядок №159), компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Отож, основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону №2050-III та Порядком Порядок №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується апелянтом, 22.11.2021 на виконання рішення суду у справі №420/6712/21 відповідачем було сплачено на рахунок позивача винагороду державного виконавця (після відрахування всіх податків і зборів) у розмірі 22261,24 грн.

14.07.2022 на виконання рішення суду у справі №420/12968/20 в порядку його примусового виконання відповідачем було проведено остаточний розрахунок з позивачем, та здійснено виплату винагороди державного виконавця (після відрахування всіх податків і зборів) у розмірі 154 002,79 грн.

Таким чином втрата частини доходів у зв`язку із порушенням строку виплати 22 261,24 грн. (березень жовтень) складає: 1335,67 грн. (1,017 х 1,007 х 1,013 х 1,001 х 0,998 х 1,012 х 1,009 (6%).

Втрата частини доходів у зв`язку із порушенням строку виплати 154002,79 грн (травень 2020 червень 2022) складає: 51744,94 грн (1,003 х 1,002 х 0,994 х 0,998 х 1,005 х 1,010 х 1,013 х 1,009 х 1,013 х 1,010 х 1,017 х 1,007 х 1,013 х 1,002 х 1,001 х 0,998 х 1,012 х 1,009 х 1,008 х 1,006 х 1,013 х 1,016 х 1,045 х 1,031 х 1,027 х 1,031 (33,6%).

Відтак, загальна сума втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати складає 53080,61 грн (1335,67 + 51744,94 ), у зв`язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано задовольним позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині.

При цьому судом враховано, що апеляційна скарга ПМУМЮ не містить доводів щодо незгоди з проведеним судом першої інстанції розрахунком.

Щодо посилання апелянта не те, що винагорода державного виконавця є разовою виплатою, а разові виплати не підлягають компенсації, то колегія суддів вважає такі доводи помилковими, оскільки винагорода державному виконавцю за своєю суттю охоплюється поняттям "додаткова заробітна плата" та входить до структури заробітної плати, оскільки ця стимулююча виплата виплачується за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій. Враховуючи те, що вказана виплата може виплачуватись неодноразово в залежності від якості та результативності праці державного виконавця, продуктивності його роботи, вона не може вважатись одноразовою грошовою виплатою.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.02.2023 у справі №400/4679/20, від 31.01.2023 у справі №160/3848/21, від 08.12.2022 у справі №817/1550/16, від 09.09.2020 у справі №814/564/16.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно передчасності позовних вимог через відсутність звернення позивача з відповідною заявою до органу влади, оскільки Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 02.04.2024 у справі №560/8194/20 відступив від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.06.2021 року, від 17.11.2021 року, від 27.07.2022 року, від 11.05.2023 року (справи №№240/186/20, 460/4188/20, 460/783/20, 460/786/20), та зазначив, що аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості.

Судова палата ВС дійшла висновку, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону №2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.

Верховний Суд вказав на те, що зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону №2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись органом у місяці, в якому проведено виплату заборгованості, відповідно, невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом №2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням, вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, то колегія суддів вважає таке.

Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Необхідною умовою виникнення відповідальності у вигляді обов`язку відшкодувати заподіяну майнову і немайнову шкоду є неправомірність дій або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою, вини особи у заподіянні шкоди.

Слід зазначити що сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Як вбачається з матеріалів справи, судовими рішеннями у справах №420/12968/20 та №420/6712/21 визнано протиправною бездіяльність ПМУМЮ (м. Одеса) щодо не виплати ОСОБА_1 винагороди державного виконавця та зобов`язано здійснити її виплату. Рішення суду у справі №420/6712/21, яке набрало законної сили 26.10.2021, було виконано 22.11.2021, судове рішення у справі №420/12968/20 набрало законної сили 29.12.2021, проте виконано 14.07.2022. При цьому позивач був звільнений з державної служби 22.02.2021.

На переконання колегія суддів систематичне порушення відповідачем прав позивача на отримання заробітної плати у встановлених законом розміру та строки, що зумовило неодноразові звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав та несвоєчасне виконання судових рішень щодо сплати належних сум, спричинило порушення звичного способу життя позивача та докладання додаткових зусиль в організації свого життя, що вже є достатнім доказом завдання моральної шкоди позивачу.

Виходячи з меж розумності та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди з урахуванням обставин справи та вини відповідача.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалося, що, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, обумовлює межі перегляду даного судового рішення апеляційним судом.

Резюмуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції. Рішення суду першої інстанції ґрунтується на належній юридичній оцінці встановлених обставин справи із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку.

Зважаючи на викладене колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов