Справа № 420/32575/23
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2024-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яка полягає у не зарахуванні позивачу стажу роботи за періоди з 01.01.2004 року по 31.08.2004 року, з 06.01.2005 року по 28.02.2018 року, з 01.03.2018 року по 28.02.2022 року у подвійному розмірі, з урахуванням раніше сплачених сум, починаючи з 30.01.2016 року, зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу зарахувавши періоди роботи з 01.01.2004 року по 31.08.2004 року, з 06.01.2005 року по 28.02.2018 року, з 01.03.2018 року по 28.02.2022 року до стажу роботи у подвійному розмірі, з урахуванням раніше сплачених сум, починаючи з 30.01.2016 року.

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Позов обґрунтований позивачем тим, що їй з 30.01.2016 року призначено пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за Списком №2. Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо здійснення перерахунку та виплати пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із зарахуванням у подвійному розмірі стажу роботи за періоди з 01.01.2004 року по 31.08.2004 року, з 06.01.2005 року по 28.02.2018 року, з 01.03.2018 року по 28.02.2022 року на підставі ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Листом від 31.10.2023 року відповідач відмовив позивачу у перерахунку пенсії, посилаючись на те, що страховий стаж до 1 січня 2004 року обчислюється з урахуванням норм ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». На зазначених підставах до страхового стажу в подвійному розмірі застрахований період роботи позивача з 04.11.2001 року по 31.12.2003 року. Проводити обчислення стажу в подвійному розмірі після 01.01.2004 року немає правових підстав, оскільки це не передбачено ст. 24 Закону. Позивач не погодився із правомірністю дій відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії та звернувся до суду із цим позовом.

З відзиву на позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області вбачається, що відповідач позов не визнає, зазначає, що позивачу 30.01.2016 року призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», враховано страховий стаж 41 рік 4 місяці (по 28.02.2022 року), середньомісячну заробітну плату 8959,49 грн., визначену за період з 01.07.2000 року по 28.02.2022 року згідно даних персоніфікованого обліку. До страхового стажу в подвійному розмірі зарахований період з 04.11.2001 року по 31.12.2003 року. З 01.01.2004 року набрав чинності Закон №1058, який регламентує правовідносини, пов`язані з призначенням пенсії за віком у зв`язку із втратою годувальника та по інвалідності. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається саме на ст. 60 Закону №1788, як на підставу для зарахування спірного періоду роботу в подвійному розмірі. При цьому, Законом №1058 чітко визначено, що положення Закону №1788 застосовуються виключно в частині призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій осіб та будь-який закон або інший нормативно-правовий акт застосовується тільки у разі якщо він не суперечить положенням Закону №1058. Враховуючи те, що ст. 69 Закону №1788 суперечить положенням ст. 24 Закону №1058 в порядку обчислення страхового стажу, такі положення не можуть бути застосовані. Оскільки Законом №1058 не передбачено пільги у вигляді зарахування стажу в подвійному розмірі для посад, на яких працювала ОСОБА_1 , з 01.01.2004 року відсутні законні підстави для обчислення стажу в подвійному розмірі.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення проти позову, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

З 30.01.2016 року ОСОБА_1 призначено пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за Списком №2.

Страховий стаж врахований по 28.02.2022 року 41 рік 4 місяці.

До страхового стажу в подвійному розмірі зарахований період з 04.11.2001 року по 31.12.2003 року.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою щодо здійснення перерахунку та виплати пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із зарахуванням у подвійному розмірі стажу роботи за періоди з 01.01.2004 року по 31.08.2004 року, з 06.01.2005 року по 28.02.2018 року, з 01.03.2018 року по 28.02.2022 року на підставі ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Листом від 31.10.2023 року відповідач відмовив позивачу у перерахунку пенсії, посилаючись на те, що страховий стаж до 1 січня 2004 року обчислюється з урахуванням норм ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». На зазначених підставах до страхового стажу в подвійному розмірі застрахований період роботи позивача з 04.11.2001 року по 31.12.2003 року. Проводити обчислення стажу в подвійному розмірі після 01.01.2004 року немає правових підстав, оскільки це не передбачено ст. 24 Закону. Позивач не погодився із правомірністю дій відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії та звернувся до суду із цим позовом

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

02.08.2002 року за вих. № 03-2/1751-02-4 Міністерство праці та соціальної політики спрямувало до територіальних управлінь праці та соціального захисту населення спільний лист Мінпраці, Пенсійного фонду та Міністерства охорони здоров`я щодо зарахування часу роботи у патологоанатомічних відділеннях (бюро), відділеннях (групах) анестезіології та інтенсивної терапії та відділеннях інтенсивної терапії лікувальних закладів до стажу роботи у подвійному розмірі, для використання у практичній роботі.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України №303 від 08 жовтня 1997 року проведено реорганізацію анестезіологічної служби у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я. Замість відділень (груп) анестезіології реанімації та відділень реанімації і інтенсивної терапії були створені анестезіологічні відділення або відділення анестезіології, анестезіологічні відділення з ліжками (палатами) для інтенсивної терапії, анестезіологічні групи, відділення інтенсивної терапії, вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії.

Згідно роз`яснення, наданого Міністерством охорони здоров`я і Міністерства праці та соціальної політики України у листах від 28 травня 2002 року №10.02.11/450 та від 21 червня 2002 року № 02-886з-08, період роботи працівників у відділеннях анестезіології та інтенсивної терапії зараховуються до стажу у подвійному розмірі, як це передбачено ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

У роз`яснювальному листі до Пенсійного фонду України заступника Міністра охорони здоров`я України №10.01.09/2209 від 08.12.2006 року вказано, що до відділень реанімації, робота, в яких відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХП зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі, у т.ч. відносяться, зокрема, відділення (групи) анестезіології-реанімації - створювалися у лікарнях, які мали до 80% ліжок хірургічного профілю. В закладах, де кількість хірургічних ліжок менша і таке відділення не може бути створено за встановленими нормативами (пологові будинки з числом ліжок хірургічного профілю 75, центральні районні лікарні, онкологічні лікарні та диспансери з числом хірургічних ліжок 50), організовувалися палати для реанімації і інтенсивної терапії з введенням посад лікарів анестезіологів - реаніматологів та медичних сестер-анестезистів (Наказ МОЗ СРСР від 19.08.1969 №605 «Про поліпшення анестезіологічно-реанімаційної служби в державі» - п.2 роз`яснювального листа); відділення реанімації і інтенсивної терапії - створювалися в лікарнях, де зосереджена екстрена медична допомога у випадках гострих станів (кардіологія-інфаркти, неврологія-інсульти,токсикологія та гострі отруєння тощо). При кількості посад лікарів-анестезіологів менше 3, замість вказаних відділень організовувалися групи анестезіології-реанімації (Наказ МОЗ СРСР від 29.12.1975 №1188 «Про подальше удосконалення реанімаційної допомоги населенню» - п. 1 роз`яснювального листа).

Крім іншого, існує лист-роз`яснення Пенсійного фонду України №3544-03, у якому зазначено: При вирішенні питання зарахування у подвійному розмірі періодів роботи у реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я необхідно керуватися спільним листом Міністерства праці і соціальної політики України, Пенсійного фонду України та Міністерства охорони здоров`я України від 30.07.2002 року.

Відповідно до цього листа до стажу роботи у подвійному розмірі зараховується час роботи у відділеннях (групах) анестезіології та інтенсивної терапії та відділеннях інтенсивної терапії лікувальних закладів, оскільки наказом Міністерства охорони здоров`я від 08.10.1997 року №303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України» відділення реанімації, які існували до його введення, перейменовані у відділення (групи) анестезіології та інтенсивної терапії і відділення інтенсивної терапії відповідно до переліку медичних спеціальностей, зареєстрованих ВООЗ, із збереженням функціональних повноважень відділень реанімації.

Керуючись вищезазначеним до стажу роботи у подвійному розмірі за нормами статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зараховуються періоди роботи: у реанімаційних відділеннях; після перейменування відділень реанімацій, відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 08.10.97 року №303: у відділеннях анестезіології та інтенсивної терапії; групах анестезіології та інтенсивної терапії; відділеннях інтенсивної терапії.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17, від 11 грудня 2018 року у справі №310/385/17 (2-а/310/47/17), від 23 січня 2019 року у справі №485/103/17 та від 4 грудня 2019 року у справі №689/872/17.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» №2586-III протитуберкульозні заклади - лікувально-профілактичні заклади охорони здоров`я (протитуберкульозні диспансери, лікарні, санаторно-курортні, інші заклади) чи їх структурні підрозділи, в яких надається медична допомога хворим на туберкульоз. Перелік протитуберкульозних закладів затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Протиепідемічний режим - спеціальні протиепідемічні заходи (правила поведінки особи, хворої на заразну форму туберкульозу), встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, спрямовані на захист населення, у тому числі медичних та інших працівників, від зараження збудником туберкульозу.

Туберкульоз - соціально небезпечна інфекційна хвороба, що викликається мікобактеріями туберкульозу.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» передбачено, що медична допомога хворим на туберкульоз надається амбулаторно або в умовах стаціонару протитуберкульозного закладу відповідно до галузевих стандартів надання медичної допомоги та стандарту інфекційного контролю за захворюванням на туберкульоз.

Відповідно до «Переліку протитуберкульозних закладів», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України №514 від 16.07.2009 року до таких закладів відносяться лікарні - протитуберкульозні диспансери, та структурні підрозділи лікарняних, амбулаторно-поліклінічних та санаторно-курортних лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я: туберкульозне (протитуберкульозне, фтизіатричне) відділення, туберкульозний (протитуберкульозний, фтизіатричний, у т.ч. дитячий) кабінет.

Отже, робота медичного персоналу у кабінетах, диспансерах та відділеннях лікування туберкульозу повинна зараховуватися до страхового стажу у подвійному розмірі, враховуючи специфіку роботи.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 689/872/17 та від 20 квітня 2022 року у справі № 214/3705/17, постанові від 27.04.2023 року по справі № 160/14078/22.

Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказана вище норма Закону України «Про пенсійне забезпечення» кореспондується із положеннями «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 в редакції чинній на час призначення позивачу пенсії, відповідного до яких основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Надання додаткових довідок необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки, як такої, або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 7 березня 2018 року у справі №233/2084/17, від 31 березня 2020 року у справі №678/65/17.

Як вбачається з матеріалів справи, з 30.01.2016 року позивачу призначено пенсію за віком.

Пенсію обчислено при страховому стажі 41 рік 4 місяці.

До страхового стажу в подвійному розмірі зараховані періоди роботи з 04.11.2001 року по 31.12.2003 року.

До страхового стажу в подвійному розмірі не враховано періоди роботи: з 01.01.2004 року по 31.08.2004 року у Комунальному некомерційному підприємстві «Тарутинська центральна районна лікарня» Тарутинської селищної ради Одеської області на посаді палатної медсестри палатного відділення анестезіології та інтенсивної терапії; з 06.01.2005 року по 28.02.2018 року у Комунальній установі «Обласний протитуберкульозний диспансер №2» на посаді палатної медсестри; з 01.03.2018 року по 28.02.2022 року у Комунальному некомерційному підприємстві «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради на посадах сестри медичної стаціонару палатного відділення №9 легеневого туберкульозу на хіміорезистентний туберкульоз (паліативне лікування) (з 01.03.2018 року по 31.08.2018 року), сестри медичної стаціонару палатного в легенево-хірургічному відділенні лікування туберкульозу (з 01.09.2018 року по 30.11.2020 року), сестри медичної стаціонару в 4 туберкульозному відділенні (з 01.12.2020 по 28.02.2022 року), оскільки це не передбачено ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Так, згідно записів у трудовій книжці Печінки Тамари Олександрівни Серії НОМЕР_1 від 01.08.1983 року у період з 01.01.2004 року по 31.08.2004 року ОСОБА_1 працювала на посаді палатної медсестри палатного відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального некомерційного підприємства «Тарутинська центральна районна лікарня» Тарутинської селищної ради Одеської області; у період з 06.01.2005 року по 28.02.2018 року у Комунальній установі «Обласний протитуберкульозний диспансер №2» на посаді палатної медсестри; у період з 01.03.2018 року по 28.02.2022 року у Комунальному некомерційному підприємстві «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради на посадах сестри медичної стаціонару палатного відділення №9 легеневого туберкульозу на хіміорезистентний туберкульоз (паліативне лікування) (з 01.03.2018 року по 31.08.2018 року), сестри медичної стаціонару палатного в легенево-хірургічному відділенні лікування туберкульозу (з 01.09.2018 року по 30.11.2020 року), сестри медичної стаціонару в 4 туберкульозному відділенні (з 01.12.2020 по 28.02.2022 року).

Записи у трудовій книжці позивача виконані чітко, зрозуміло, та в повному обсязі містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені.

Відповідач не надав жодних зауважень щодо заповнення трудової книжки позивача.

Отже, стаж роботи позивача у вказані періоди на посадах палатної медсестри палатного відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального некомерційного підприємства «Тарутинська центральна районна лікарня» Тарутинської селищної ради Одеської області; палатної медсестри у Комунальній установі «Обласний протитуберкульозний диспансер №2», сестри медичної стаціонару палатного відділення №9 легеневого туберкульозу на хіміорезистентний туберкульоз (паліативне лікування), сестри медичної стаціонару палатного в легенево-хірургічному відділенні лікування туберкульозу, сестри медичної стаціонару в 4 туберкульозному відділенні у Комунальному некомерційному підприємстві «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» Одеської обласної ради підтверджується записами у трудовій книжці позивача, що дає право позивачу на зарахування стажу роботи у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Стосовно доводів пенсійного органу про те, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» стосується наявного стажу роботи до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом №1058-IV, суд зазначає наступне.

Так, за змістом п.2 розділу XV прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно із п. 3 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, то провадиться перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу після призначення пенсії.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за списками №1 і №2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Приписами ч. 2 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Вимогами п. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» установлено, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.

Як зазначалось вище, відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Суд зазначає, що редакція ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час.

При цьому ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не скасовує ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію. Водночас, нормами ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугою років.

Таким чином, суд дійшов висновку, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не пов`язано із набранням чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому не обмежується наявним стажем роботи до 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №310/385/17(2-а/310/47/17), від 23 січня 2019 року у справі №485/103/17 та від 4 грудня 2019 року у справі №689/872/17, від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17.

Також, у постанові від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV та Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788 вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон України «Про пенсійне забезпечення» №1788 був прийнятий раніше за Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби законодавець мав намір обмежити сферу застосування Закону України «Про пенсійне забезпечення», то він мав би виключити із Закону України «Про пенсійне забезпечення» усі інші положення, чого зроблено не було.

За таких підстав, доводи представника відповідача щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу позивача в подвійному розмірі періоди з 01.01.2004 суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними по справі доказами.

Враховуючи вищевикладені обставини, суду дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні стажу роботи за періоди з 01.01.2004 року по 31.08.2004 року, з 06.01.2005 року по 28.02.2018 року, з 01.03.2018 року по 28.02.2022 року у подвійному розмірі, з урахуванням раніше сплачених сум, починаючи з 30.01.2016 року.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, і у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суду.

Враховуючи протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу у зарахуванні стажу роботи за періоди з 01.01.2004 року по 31.08.2004 року, з 06.01.2005 року по 28.02.2018 року, з 01.03.2018 року по 28.02.2022 року у подвійному розмірі, з урахуванням раніше сплачених сум, починаючи з 30.01.2016 року та для повного та ефективного захисту прав позивача та дотримання гарантій щодо остаточного вирішення спору між сторонами, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу зарахувавши періоди роботи з 01.01.2004 року по 31.08.2004 року, з 06.01.2005 року по 28.02.2018 року, з 01.03.2018 року по 28.02.2022 року у подвійному розмірі, з урахуванням раніше сплачених сум, починаючи з 30.01.2016 року.

Суд не приймає до уваги посилання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у відзиві на позовну заяву на пропуск позивачем строку звернення до суду та залишення позовної заяви без розгляду, оскільки ухвалою суду від 22.12.2023 року позивачу поновлено строк звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані, відповідають вимогам законодавства та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 2157,20 грн. згідно квитанції від 21.11.2023 року.

В прохальній частині позову позивачем заявлено 1 вимогу немайнового характеру та похідну від неї, у зв`язку із чим сума сплати судового збору за подання позову складає 1078,60 грн.

Враховуючи те, що позивачем надмірно сплачено судовий збір за подачу позовної заяви, ОСОБА_1 має право на звернення до суду із заявою про повернення надмірно сплаченого судового збору у відповідності до ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 139, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ) про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яка полягає у не зарахуванні позивачу стажу роботи за періоди з 01.01.2004 року по 31.08.2004 року, з 06.01.2005 року по 28.02.2018 року, з 01.03.2018 року по 28.02.2022 року у подвійному розмірі, з урахуванням раніше сплачених сум, починаючи з 30.01.2016 року, зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу зарахувавши періоди роботи з 01.01.2004 року по 31.08.2004 року, з 06.01.2005 року по 28.02.2018 року, з 01.03.2018 року по 28.02.2022 року до стажу роботи у подвійному розмірі, з урахуванням раніше сплачених сум, починаючи з 30.01.2016 року задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні стажу роботи за періоди з 01.01.2004 року по 31.08.2004 року, з 06.01.2005 року по 28.02.2018 року, з 01.03.2018 року по 28.02.2022 року у подвійному розмірі, з урахуванням раніше сплачених сум, починаючи з 30.01.2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 зарахувавши періоди роботи з 01.01.2004 року по 31.08.2004 року, з 06.01.2005 року по 28.02.2018 року, з 01.03.2018 року по 28.02.2022 року у подвійному розмірі, з урахуванням раніше сплачених сум, починаючи з 30.01.2016 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Леонід СВИДА