Справа № 400/1749/24
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/1749/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року, прийнятого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) суддею Ярощуком В.Г. у місті Миколаїв, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі Відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ) в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 23.01.2024 року по виплаті індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року з врахуванням 01.01.2008 року (базовий місяць) для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 23.01.2024 року по виплаті індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року з врахуванням 01.01.2008 року (базовий місяць) для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, із застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з врахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові ВП ВС від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17.

Вимоги адміністративного позову обґрунтовано тим, що на день звільнення ВЧ НОМЕР_1 не було проведено усіх розрахунків, зокрема, не було виплачено індексацію грошового забезпечення. Спірні виплати проведені лише 23.01.2024 року на виконання судового рішення, тобто з затримкою розрахунку при звільненні. В той же час, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року позов задоволено частково, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не проведення ОСОБА_1 нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки виплати йому індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року з врахуванням 01.01.2008 року (базовий місяць) для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення за шість місяців з дня виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 ;

- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року з врахуванням 01.01.2008 року (базовий місяць) для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення середній заробіток за шість місяців з дня виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 в розмірі 73 536, 68 грн. з урахуванням раніше виплаченого середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення.

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його в цій частині та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що вирішуючи справу по суті, судом першої інстанції не було враховано висновки Верховного Суду по аналогічним спорам, яка відображена у постановах від 30.11.2023 року по справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 року по справі № 560/9586/22, а саме:

«у разі звільнення Позивача до 19.07.2022 року при умові виплати коштів на виконання рішення суду після 19.07.2022 року спірний період стягнення середнього заробітку варто ділити на 2 частини:

- до періоду для виплати середнього заробітку, який передує 19.07.2022 року, застосовується період розрахунку середнього заробітку не обмежений 6 місяцями з урахуванням частки заборгованості розрахованої за формулою наведеною у постанові Верховного суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19;

- до періоду, який починається з 19.07.2022 року, застосовується період розрахунку середнього заробітку обмежений 6 місяцями без зменшення суми компенсації на частку заборгованості.».

Отже, сума компенсації розраховується шляхом додавання двох сум, розрахованих за два періоди, а саме:

- перший період затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 року по 18.07.2022 року складає 1 396 днів;

- другий період затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року на 184 дні.

В той же час, середньоденне грошове забезпечення Позивача, відповідно до Порядку № 100, складає 412, 46 грн. (12 786, 40 грн. + 12 786, 40 грн.) / 62 (липень та серпень 2018 року).

Щодо першого періоду: враховуючи висновки Верховного Суду у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19 в частині єдиного механізму розрахунку істотності частки середнього заробітку, а також принцип пропорційності, сума середнього заробітку за період з 21.09.2018 року по 18.07.2022 року складає 155 061, 37 грн. (575 794, 16 грн. * 26, 93% = 155 061, 37 грн.).

Щодо другого періоду: середній заробіток за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року складає 75 892, 64 грн. (412, 46 грн. х 184 дні).

Отже, загальна сума середнього заробітку відповідно до правової позиції Верховного Суду наведеної у постановах від 29.01.2024 року по справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 року по справі № 560/831/23 складає 230 954, 01 грн. (155 061, 37 грн. + 75 892, 64 грн.).

Проте, суд першої інстанції посилаючись на абстрактні поняття «співмірність». «ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат», «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності», незаконно зменшив суму відшкодування, належну Позивачу на підставі статті 117 КЗпП України у якості компенсації за затримку розрахунку із заробітної плати при звільненні. Визначена судом першої інстанції сума розміру майнових втрат Позивача не компенсує втрат понесених Позивачем з вини Відповідача, в цьому випадку ст. 117 КЗпП не виконує свого призначення щодо захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захисту права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Також, із рішенням суду першої інстанції не погодилась ВЧ НОМЕР_1 , проте в частині задоволення позовних вимог, тому також звернулася до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його в цій частині та постановити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, сторона зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо наявності підстав для виплати Позивачу середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби, оскільки на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формувань, норми статей 116 і 117 КЗпП України та постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження «Порядку обчислення середньої заробітної плати» не поширюються. При цьому, положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності військової частини, як виплата середнього заробітку за нас затримки розрахунку при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про право військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. В той же час, у військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника (підприємства) у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпеченні протягом відповідного часу. До цього ж, апелянт вважає, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Крім цього, скаржник зазначає про відсутність в межах цієї справи неправомірних дій з боку ВЧ НОМЕР_1 , оскільки звільнення ОСОБА_1 з військової служби відбулося законно, наказ про виключення зі списків особового складу не оскаржувався та останньому при звільненні не було виплачено лише індексацію грошового забезпечення, розрахунок по всім іншим виплатам проведений. В свою чергу, індексація грошового забезпечення не може вважатися тією складовою грошового забезпечення, в розумінні статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», так як вона не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється, має несистематичний характер, що виключає можливість включення її до складу грошового забезпечення, яким забезпечується військовослужбовець, звільнений з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини. Тому, виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку у розумінні Порядку № 100.

Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та ВЧ НОМЕР_1 , скасування рішення суду в частині визначення періоду затримки та суми виплати, прийняттям в цій частині нової постанови про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 01.08.1990 року до 21.09.2018 року проходив військову службу у Збройних Силах України, проте у цей період служби нарахування грошового забезпечення здійснювалося не в повному розмірі, оскільки у період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно не в повному розмірі нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення.

На день виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а саме 21.09.2018 року, ВЧ НОМЕР_1 не було виплачено індексацію грошового забезпечення, що стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 року по справі № 400/1905/22, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2023 року, зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у ВЧ НОМЕР_1 за період з 01.01.2016 року до 28.02.2018 року включно з врахуванням 01.01.2008 року (базовий місяць) для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення, включно з одночасним відрахуванням 1,5% військового збору, та із одночасною грошовою компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу згідно пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.04 року № 44.

23.01.2024 року на виконання судового рішення ВЧ НОМЕР_1 виплачено на користь ОСОБА_1 індексацію за період з 01.01.2016 року до 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2008 року в сумі 77 935, 19 грн..

Таким чином, ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу 21.09.2018 року, а останню виплату ВЧ НОМЕР_1 здійснено 23.01.2024 року, тобто остаточний розрахунок при звільненні було затримано з 21.09.2018 року по 23.01.2024 року.

Через затримання остаточного розрахунку при звільненні, 06.02.2024 року ОСОБА_1 звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 23.01.2024 року по виплаті індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року з врахуванням 01.01.2008 року (базовий місяць) для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення, проте відповідь на вищезазначену заяву отримано не було.

Вважаючи бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо затримки розрахунку при звільненні, протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши справу по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову з огляду на те, що на день виключення Позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, Відповідачем не проведено розрахунку у повному обсязі, а саме не було виплачено індексацію грошового забезпечення, у зв`язку із чим Позивач відповідно до ст. 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку. Проте, суд не погодився із наведеним Позивачем розрахунком розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тому позов задовольнив частково, виходячи з власного розрахунку, а саме: «середньоденне грошове забезпечення Позивача (406, 28 грн.) помножити на кількість днів затримки розрахунку, що не перевищує 6-місячний термін, встановлений ст. 117 КЗпП України, тобто з 21.09.2018 року по 20.03.2019 року(181 дні), що становить 73 536, 68 грн..

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вказаного висновку суд дійшов без належного з`ясування обставин по справі, у зв`язку з чим допустив невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

За правилами ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів вважає, що вказані порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи в частині визначення суми середнього заробітку, яка підлягає виплаті, з огляду на наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як встановлено колегією суддів, в межах даної справи спірним питанням є право Позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з виплатою Відповідачем індексації грошового забезпечення після звільнення, на виконання рішення суду.

Перевіряючи правомірність та законність дій ВЧ НОМЕР_1 у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими ОСОБА_1 пов`язує їх незаконність та протиправність, в межах доводів апеляційних скарг, судова колегія враховує наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, встановлено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме:

- частиною 1 встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

- частиною 2 передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ (далі Закон № 2352-ІХ) текст ст. 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція ст. 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022 року.

Як встановлено колегією суддів, спірні правовідносини по цій справі виникли у зв`язку з невиплатою ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 станом на 21.09.2018 року (дата виключення зі списків військової частини) індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.

23.01.2024 року ВЧ НОМЕР_1 виплатило на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 77 935, 19 грн. на виконання судового рішення по справі № 400/1905/22.

Відтак, спірний період у цих правовідносинах охоплює з 21.09.2018 року по 23.01.2024 року.

В свою чергу, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховним Судом було сформовано усталену практику у правозастосуванні ст. 117 КЗпП України в редакції до 19.07.2022 року.

Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених Позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Саме крізь призму вказаного підходу викладені відповідні правові висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 791/9584/15-ц, № 821/1083/17 та Верховного Суду у справах № 480/3105/19, № 823/1823/18.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15 викладено щодо приписів ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Відтак, стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції ст. 117 КЗпП України і після цього.

Період з 21.09.2018 року по 19.07.2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 року по 23.01.2024 року регулюється вже чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 року по справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 року по справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 року по справі № 560/9586/22 і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.

Отже, в межах цієї справи належить враховувати норми ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції ст. 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

З огляду на вказане, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції не вірно здійснено розрахунок суми середнього заробітку, що підлягає нарахуванню та виплаті, оскільки при визначенні суми було враховано 6-місячний термін, встановлений ст. 117 КЗпП України, за весь період.

Розраховуючи суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, судова колегія виходить з наступного.

Правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок № 100), який поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників. Роз`яснення з питань обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження надаються Міністерством економіки, а у разі коли виплати за середньою заробітною платою провадяться з бюджету або громадських фондів споживання, - за участю Міністерства фінансів і відповідних фондів.

Абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100 встановлено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відтак, середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає: 406, 28 грн. = 12 594, 60 грн. (липень 2018 року) + 12 594,60 грн. (серпень 2018 року) / 62 дня (а.с. 10).

Розраховуючи суму середнього заробітку ОСОБА_1 за період з 21.09.2018 року по 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), судова колегія виходить з наступного.

Вказаний вище період становить 1 396 календарних днів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 року по справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи судова колегія вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що на день виключення Позивача зі списків особового складу військової частини, останньому Відповідачем було нараховано та виплачено грошове забезпечення на загальну суму 211 336, 35 грн., з яких: грошове забезпечення за вересень 2018 року в сумі 8 816, 22 грн., вихідну допомогу при звільненні в сумі 179 009, 60 грн., грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, тривалістю 14 календарних дні з 2015-2018 роки в сумі 23 510, 53 грн. (рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 року по справі № 400/4096/19).

Вищевказане підтверджується витягом ВЧ НОМЕР_1 № 350/174/308/900/ПС від 27.09.2018 року з роздавальних відомостей грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2018 року по вересень 2018 року, а також грошовим атестатом серії ЗУ № 139118 за формою 2, виданого 21.09.2018 року ВЧ НОМЕР_1 .

Крім того, спір між учасниками справи щодо розміру нарахованих та виплачених Позивачу сум на день його виключення зі списків особового складу військової частини, тобто станом на 21.09.2018 року, відсутній.

Натомість, на думку колегії суддів, ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 мав отримати грошове забезпечення, яке б включало в себе невиплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року до 28.02.2018 року на загальну суму 77 935, 19 грн., тобто мало бути виплачено 289 271, 54 грн. (77 935, 19 грн. + 211 336, 35 грн.).

Відсоткове співвідношення спірної суми у даній справі до загальної суми виплати розраховується, виходячи з наступного розрахунку:

(77 935, 19 грн. х 100% / 289 271, 54 грн. = 26, 94%).

Виходячи з принципу пропорційності, судова колегія вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав Позивача здійснити обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку наступним чином:

1 396 днів х 406, 28 грн. = 567 166, 88 грн. х 26, 94% = 152 794, 76 грн., що становить 26, 94% суми виплати, яка мала бути нарахована на день звільнення зі служби.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 року по 18.07.2022 року, з урахуванням пропорційного розрахунку від розміру усіх належних звільненому працівникові сум, становить 152 794, 76 грн..

Що стосується періоду з 19.07.2022 року по 23.01.2024 року, який регулюється вже чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, то судова колегія виходить з наступного.

Апеляційний суд звертає увагу, що приписами чинної редакції ст. 117 КЗпП України встановлено, що виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється за весь період, але не більш ніж за шість місяців.

За таких обставин, спірний період затримки повного розрахунку підлягає обмеженню шестимісячним строком без зменшення суми компенсації на частку заборгованості, тобто з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року, що складає 184 дня.

Відтак, сума середнього заробітку за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року становить 74 755, 52 грн. (184 дня х 406, 28 грн.).

Враховуючи вищевикладене, сума середнього заробітку ОСОБА_1 за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 21.09.2018 року по 18.01.2023 року становить: 227 550, 28 грн. (152 794, 76 грн. + 74 755, 52 грн.).

Проте, суд першої інстанції приведені обставини та правове регулювання спірних правовідносин не врахував під час розгляду справи по суті, в зв`язку з чим дійшов хибного висновку про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року з врахуванням 01.01.2008 року (базовий місяць) для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення середній заробіток за шість місяців з дня виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 в розмірі 73 536, 68 грн., з яким колегія суддів категорично погодитись не може з огляду на невірне визначення судом суми середнього заробітку, яка підлягає виплаті на користь Позивача з Відповідача.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

В свою чергу, як визначено п.п. 1 та 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині визначення суми середнього заробітку, яка підлягає виплаті, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, а саме в сумі 227 550, 28 грн. за період з 21.09.2018 року по 18.01.2023 року.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню в частині визначення періодів затримки та суми середнього заробітку, яка підлягає виплаті, з прийняттям нового рішення в цій частині про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо відшкодування ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 322 КАС України встановлено, що постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як передбачено ч.ч. 1 та 6 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, як встановлено судом, за подання апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у сумі 1 816, 80 грн., який було сплачено ОСОБА_1 згідно квитанції № від 29.04.2024 року.

Таким чином, оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, тому сплачений ОСОБА_1 судовий збір за її подачу підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав Відповідачем у справі.

Отже, за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 слід стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1 816, 80 грн..

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 139, 292, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії скасувати в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з врахуванням 01.01.2008 (базовий місяць) для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення середній заробіток за шість місяців з дня виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 в розмірі 73 536, 68 гривень з урахуванням раніше виплаченого середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 року по 18.01.2023 року в сумі 227 550 (двісті двадцять сім тисяч пятсот п`ятдесят) гривень 28 копійок з урахуванням раніше виплаченого середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2024 року залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко