Справа № 640/4911/21
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4911/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Аліменка В.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Єжелі А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року, суддя Панова Г.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування постанов,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому просить визнати протиправними та скасувати постанов відповідача у виконавчому провадженні НОМЕР_4 про накладення штрафу від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021, 21.01.2021, 28.01.2021, 04.02.2021, 11.02.2021, 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 17.06.2021, 24.06.2021, 01.07.2021, 08.07.2021, 15.07.2021, 22.07.2021.

В обґрунтування позовних вимог вказано про протиправність притягнення позивача до відповідальності за невиконання судового рішення у вигляді накладення штрафу, оскільки посадовою особою органу ДВС, яка приймала спірні постанови, не були досліджені в повній мірі всі обставини та не оцінено поважності причин невиконання постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 у справі № 761/25101/20 (не здійснення організації спілкування неповнолітньої дитини із матір`ю у дні, визначені судовим рішенням).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.10.2021 у справі №640/4911/21 скасовано та ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця задоволено частково. А саме визнано протиправними та скасовано постанови Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про накладення штрафу на ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 від 31.12.2020, від 06.01.2021, від 14.01.2021, від 21.01.2021, від 28.01.2021, від 09.06.2021, від 17.06.2021, від 24.06.2021. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2022 року задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2022 року скасовано, а справу №640/4911/21 направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2023 року матеріали справи прийнято до провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 та призначено судове засідання.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано постанови Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про накладення штрафу на ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021, 21.01.2021, 28.01.2021, 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 17.06.2021, 24.06.2021, 01.07.2021, 08.07.2021, 15.07.2021 і від 22.07.2021.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (, адреса: 02002, м.Київ, вул. Сверстюка Євгена, 15) на користь ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір за подачу позовної заяви до суду у розмірі 16 344,00 грн (шістнадцять тисяч триста сорок чотири гривні 00 копійок).

Не погоджуючись з судовим рішенням, третя особа - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування постанов та ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 16 квітня 2024 року об 11 годині 00 хвилин.

16 квітня 2024 року розгляд справи не здійснювався, у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Наступне засідання було призначено на 30 квітня 2024 року об 11 годині 30 хвилин.

30 квітня 2024 року сторони в судове засідання не з`явились, розгляд справи було відкладено на 04 червня об 11 годині 00 хвилин.

30 квітня 2024 року суддею Костюк Л.О. подано заяву про самовідвід у справі №640/4911/21.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року задоволено заяву про самовідвід судді Костюк Л.О.

28 травня 2024 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду в системі «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 - адвоката Власюк Катерини Петрівни надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2024 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Власюк Катерини Петрівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Судове засідання за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування постанов призначене на 04 червня 2024 року об 11 годині 00 хвилин вирішено провести в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку відповідно до Положення про ЄСІТС.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла заява ОСОБА_1 про примусове виконання постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020, ухваленої за результатами перегляду в порядку апеляційного провадження ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 28.08.2020 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі № 761/25101/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини від батька без позбавлення його батьківських прав. За змістом цієї постанови, Київський апеляційний суд задовольнивши частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасував ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28.08.2020 та ухвалив нове рішення, яким вирішено:

«Забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини від батька без позбавлення його батьківський прав шляхом визначення місця та часу спілкування малолітної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до винесення судом першої інстанції рішення:

щотижня у будні дні: з 10:00 год. кожної середи до 10:00 год. кожної суботи;

щомісячно у вихідні дні з 10:00 год. кожної першої суботи до 20:00 год. Кожної першої неділі та з 10:00 год. Кожної третьої суботи до 20:00 год. Кожної третьої неділі та, коли випадає п`ята субота, з 10:00 год. кожної п`ятої суботи до 20:00 год. кожної п`ятої неділі.

Зобов`язати батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , передавати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_2 у дні, які визначені цією ухвалою, для побачень».

Постановою Заступника начальника Дніпровського ВДВС Дардою І.М. від 16.12.2020 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 на виконання вказаної постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 у справі №761/25101/20. Згідно тексту цієї Постанови стягувачем у виконавчому провадженні визначено ОСОБА_1 , а боржником - ОСОБА_2 , та зазначено, що боржник повинен виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (у редакції чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Судом першої інстанції встановлено, що у матеріалах виконавчого провадження відсутні докази вручення особисто ОСОБА_2 копії постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3, датованої 16.12.2020.

Разом з тим, на адвокатський запит представника ОСОБА_2 - адвоката Содоля А.М. з відділення Укрпошти № 01054 надійшов лист-відповідь разом з поясненнями листоноші, яка підтвердила факт невручення постанови про відкриття виконавчого провадження особисто ОСОБА_2 .

При цьому у позовній заяві та в інших процесуальних документах позивач стверджував, що станом на 18.01.2021 йому не було відомо про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_4, а копію постанови державного виконавця від 16.12.2020 про відкриття виконавчого провадження він не отримував, оскільки з 22.12.2020 разом з дитиною перебував у м. Дніпро, що підтверджується також медичною довідкою від 11.01.2021 та проїзними документами. ОСОБА_2 разом з донькою повернулися до Києва 19.01.2021 і лише тоді дізналися про наявність зазначеної постанови державного виконавця.

Наведені обставини відповідачем та третьою особою не були спростовані.

В межах виконавчого провадження НОМЕР_4 державний виконавець в присутності стягувача та/або її представника - адвоката Власюка К.І. склав акти від 23.12.2020 і 30.12.2020, в яких зафіксовано наступне: прибувши за адресою: АДРЕСА_2 для перевірки виконання постанови суду від 09.12.2020 у справі № 761/25101/20, державний виконавець встановив, що боржник ОСОБА_2 за вищевказаною адресою для передачі малолітньої дитини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) матері - ОСОБА_1 не з`явився та на неодноразові дзвінки не відповів.

31.12.2020 державний виконавець керуючись ст. 63 і 75 Закону України «Про виконавче провадження» та згідно акта державного виконавця від 30.12.2020 прийняв постанову про накладення штрафу, якою за невиконання боржником рішення суду, наклав на ОСОБА_2 штраф у розмірі 1 700,00 грн.

За повторне невиконання 06.01.2021 без поважних причин боржником рішення суду, що зафіксовано в акті державного виконавця від 06.01.2021 відповідачем винесено постанову від 06.01.2021 ВП НОМЕР_4, якою повторно накладено на боржника штраф у розмірі 3400,00 грн.

Надалі, в період з 14.01.2021 по 22.07.2021 відповідач у межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 на підставі актів державного виконавця від 13.01.2021, 20.01.2021, 27.01.2021, 03.02.2021, 10.02.2021, 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 16.06.2021, 23.06.2021, 01.07.2021, 14.07.2021, 21.07.2021, якими зафіксовано невиконання рішення суду по справі №761/25101/20, виніс ще 18 постанов про накладення на ОСОБА_2 (боржника) штрафу за невиконання постанови № 761/25101/20, зокрема: від 14.01.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 21.01.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 28.01.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 04.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 11.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 17.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 24.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 10.03.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 24.03.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 07.04.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 14.04.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 09.06.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 16.06.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 23.06.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 01.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 08.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 15.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 22.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.

Позивач вважаючи вищевказані постанови протиправними та такими, що суперечать Закону України "Про виконавче провадження, звернувся з відповідним позовом до суду.

Окрім того, судом встановлено, що Шевченківським районним судом міста Києва 31.08.2021 за результатами розгляду по суті цивільної справи № 761/25101/20 ухвалено рішення, відповідно до якого у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено повністю, а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено, місце проживання дитини ОСОБА_5 визначено разом з батьком - ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 22.12.2021 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31.08.2021 залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

У подальшому переглянувши зазначені рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31.08.2021 та постанову Київського апеляційного суду від 22.12.2021 в порядку касаційного оскарження Верховний Суд ухвалив постанову від 20.07.2022 (провадження № 61-1288св22), якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а вказані судові рішення у справі № 761/25101/20 - без змін. При цьому, ухвалюючи вказану постанову суд касаційної інстанції відзначив обґрунтованість висновку судів попередніх інстанцій щодо доцільності подальшого проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 разом із батьком, що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім того, ухвалою від 14.02.2023 Шевченківський районний суд міста Києва скасував заходи забезпечення позову у справі № 761/25101/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини у батька та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з батьком, застосовані постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2020.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі не виконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, правомірними вважаються дії державного виконавця, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом.

Пункт перший частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», передбачає, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною першою ст. 18 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що на державного виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У силу норм п.п. 1, 16 ч. 3 ст. 18 зазначеного Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, а також, зокрема накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

За рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина перша та частина друга статті 63 Закону України «Про виконавче провадження»).

Особливості виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною визначено приписами статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою, виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

У силу ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, аналізуючи наведені положення статті 75 «Про виконавче провадження», колегія суддів дійшла висновку, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника накладено штраф за невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.07.2023 у справі № 380/16763/22 (провадження К/990/18368/23).

Отже, державний виконавець зобов`язаний та мав провести перевірку виконання судового рішення боржником, а підставою для накладення штрафу є невиконання рішення боржником без поважних причин. Тобто, державний виконавець має встановити відсутність поважних причин невиконання рішення.

Поважними в розумінні Закону України «Про виконавче провадження» можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення, боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Аналогічна позиція висловлена постановою Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі №127/3770/17.

У той же час, приписами п. 5 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказ Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 визначено, що якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною.

Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною.

Якщо сторона виконавчого провадження не з`явилася у визначений у виклику час до державного виконавця та письмово не повідомила державного виконавця про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною, державний виконавець визначає час та (або) місце такого побачення без врахування позиції відповідної сторони виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 8 та пунктом 9 розділу ІХ Інструкції, державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону.

При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.

При цьому, приписи пункту 9 розділу ІХ Інструкції фактично змінюють положення ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», дозволяючи державному виконавцю виносити необмежену кількість постанов про накладення на боржника штрафу при кожному наступному невиконанні боржником відповідного судового рішення.

Частина 3 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, у межах спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки останні мають вищу юридичну силу по відношенню до положень Інструкції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №520/6943/19, від 08.07.2021 у справі №640/11833/19.

Як убачається із матеріалів справи, 31.12.2020 державний виконавець керуючись ст. 63 і 75 Закону України «Про виконавче провадження» та згідно акта державного виконавця від 30.12.2020 прийняв постанову про накладення штрафу, якою за невиконання боржником рішення суду, наклав на ОСОБА_2 штраф у розмірі 1 700,00 грн.

За повторне невиконання 06.01.2021 без поважних причин боржником рішення суду, що зафіксовано в акті державного виконавця від 06.01.2021 відповідачем винесено постанову від 06.01.2021 ВП НОМЕР_4, якою повторно накладено на боржника штраф у розмірі 3400,00 грн.

Надалі, в період з 14.01.2021 по 22.07.2021 відповідач у межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 на підставі актів державного виконавця від 13.01.2021, 20.01.2021, 27.01.2021, 03.02.2021, 10.02.2021, 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 16.06.2021, 23.06.2021, 01.07.2021, 14.07.2021, 21.07.2021, якими зафіксовано невиконання рішення суду по справі №761/25101/20, виніс ще 18 постанов про накладення на ОСОБА_2 (боржника) штрафу за невиконання постанови № 761/25101/20, зокрема: від 14.01.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 21.01.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 28.01.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 04.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 11.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 17.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 24.02.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 10.03.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 24.03.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 07.04.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 14.04.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 09.06.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 16.06.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 23.06.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 01.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 08.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 15.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн; від 22.07.2021 про накладення штрафу у розмірі 3 400,00 грн.

Обґрунтовуючи поважність невиконання судового рішення у період з 22.12.2020 по 18.01.2021, а також протиправність оскаржуваних постанов від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021 позивач зазначив, що він разом з донькою, покинули місце проживання та відбули у місто Дніпро на канікули, до міста Києва повернулись лише 19.01.2021 через захворювання дитини, а тому позивач не був обізнаний станом на 18.01.2021 про факт відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 та до того часу копію постанови державного виконавця від 16.12.2020 не отримував, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями проїзних документів та медичною довідкою від 11.01.2021.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону №1404-VIII (у редакції чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи иконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах виконавчого провадження відсутні докази вручення особисто ОСОБА_2 копії постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3, датованої 16.12.2020.

Водночас, у матеріалах справи наявна копія листа відділення Укрпошти № 01054, наданого у відповідь на адвокатський запит представника ОСОБА_2 - адвоката Содоля А.М., де викладені пояснення листоноші з підтвердженням факту невручення постанови про відкриття виконавчого провадження особисто ОСОБА_2 .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що були наявні об`єктивні обставини неприбуття позивача для здійснення виконавчих дій 30.12.2020, 06.01.2021, 13.01.2021, а тому, оскаржувані постанови про накладення штрафу від 31.12.2020, 06.01.2021 і від 14.01.2021 прийняті державним виконацем безпідставно та підлягають скасуванню.

Щодо прийняття постанов про накладення штрафу від 21.01.2021, 28.01.2021, колегія суддів також важає, що вони підлягають скасуванню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно актів державного виконавця від 20.01.2021, 27.01.2021: "...виходом за адресою: м. Київ, вул. Шумського, 4… передача дитини матері не відбулась, так як боржник не випускав дитину з машини НОМЕР_2 . Батько запитав дитину, чи піде до матері, дитина відповіла, що любить маму, але залишиться з папою". У зв`язку з цим державним виконавцем було зафіксовано невиконання судового рішення".

Також листом Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві від 04.02.2021 №1528/125/50/09-2021, 20.01.2021 під час зустрічі гр. ОСОБА_1 зі своєю малолітньою дитиною ОСОБА_3 був присутній інспектор сектору ювенальної превенції відділу превенції Дніпровського УП ГУ НП у м.Києві лейтенант поліції ОСОБА_6 , а при зустрічі, яка відбулась 27.01.2021 - присутня інспектор сектору ювенальної превенції відділу превенції Дніпровського УЦП ГУ НП у м.Києві лейтенант поліції ОСОБА_7 . Під час зустрічі, зі слів працівників, батько дитини не забороняв їй іти до матері, не тримав її. Весь час дитина знаходилась в автомобілі на якому приїхала разом з батьком. На запитання дитини чи бажає вона іти до матері, остання відповіла, що не бажає.

Окрім того, зі змісту наявного у матеріалах справи листа Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві від 08.02.2021 № 1аз/43/46/01-2021 слідує, що при здійсненні виконавчих дій ОСОБА_2 не забороняв, фізично не тримав та в будь-який інший спосіб не обмежував можливість малолітньої дитини ОСОБА_3 спілкуватися з матір`ю - ОСОБА_1 , не обмежував можливість малолітньої дитини ОСОБА_3 безперешкодно підійти до матері. На запитання працівників виконавчої служби малолітній дитині ОСОБА_3 , чи бажає вона підійти до своєї матері, дитина такого бажання не виявила.

Таким чином, позивачем було вчинено всі залежні від нього дії, спрямовані на забезпечення виконання постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 по справі №761/25101/20.

При цьому, зустріч не відбулась з огляду на небажання самої дитини зустрічатись з матір`ю - ОСОБА_1 .

Як вірно зауважено судом першої інстанції, виконання судового рішення у даних випадках дійсно могло бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватися зі стягувачем, оскільки це фактично є примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, Шевченківським районним судом міста Києва 31.08.2021 ухвалено рішення в цивільній справі № 761/25101/20, відповідно до якого у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено повністю, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено, місце проживання дитини ОСОБА_5 визначено разом з батьком - ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 22.12.2021 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31.08.2021 залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення. Вказані судові рішення набрали законної сили.

Водночас, у вказаних судових рішеннях встановлені факти фізичного та психологічного насилля з боку матері до дитини, в результаті чого дитина в категоричній формі не бажала будь-яким чином спілкуватися та проводити час з нею, що підтверджено висновками кандидата психологічних наук ОСОБА_8 від 07.08.2020 та від 02.02.2021, яка проводила психологічне дослідження дитини шляхом безпосереднього з нею спілкування на базі "Зеленої кімнати", а також допитом дитини та психолога безпосередньо у суді.

Зазначені висновки кандидата психологічних наук ОСОБА_8 від 07.08.2020 та від 02.02.2021 містяться у матеріалах справи.

Окрім того, в судових рішеннях у справі № 761/25101/20 серед іншого зазначено, що: "…постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2020 забезпечено позов ОСОБА_1 шляхом зобов`язання батька дитини передавати малолітню ОСОБА_9 матері - ОСОБА_1 за місцем її проживання у дні, які визначені для побачень.

Після відкриття виконавчого провадження під час примусових виконавчих дій ОСОБА_3 категорично відмовлялася йти з матір`ю, як вбачається з відео, наданого сторонами.

Судом під час слухання справи не встановлено, що батько дитини чинить матері будь-які перешкоди у спілкуванні, побаченні з донькою, а також у її вихованні. В той же час ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з матір`ю".

Згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обставини небажання дитини спілкуватися з матір`ю є доведеними.

При цьому, доводи апелянта про намагання батька уникнути виконання обов`язку із забезпечення зустрічей доньки з матір`ю не підтверджуються жодними належними доказами. Таких доказів не надано і до апеляційної скарги.

Отже, враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу від 21.01.2021 та від 28.01.2021, оскільки позивач забезпечив виконання постанови суду у справі 761/25101/20, доставивши дитину до місця виконання судового рішення, не чинив будь-яких перешкод у спілкуванні дитини з її матір`ю та вжив усіх належних заходів для виконання судового рішення.

Щодо постанов про накладення штрафу від 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 17.06.2021, 24.06.2021, 01.07.2021, 08.07.2021, 15.07.2021, 22.07.2021, колегія суддів приходить до висновку про необхідність їх скасування з огляду прийняття таких державним виконавцем з перевищенням законодавчо встановленої компетенції з огляду на пріорітетність приписів положення статті 64-1 Закону України "Про виконавче провадження".

При цьому, як свідчать матеріали справи, невиконання позивачем постанови Київського апеляційного суду від 09.12.2020 у період з 17.02.2021 по 21.07.2021 було обумовлено: складання позивачем власного акта про відсутність стягувача і державного виконавця 17.02.2021 у проміжок часу з 09:45 по 10:45 на місці виконання судового рішення; випадками, коли дитина не бажала спілкуватись з матір`ю (стягувачем); перебування за межами міста в дні, які визначені судовим рішенням, для побачень (в тому числі підчас перебування у відрядженні за власним бажанням); карантинні обмеження, запровадженні на території міста Київ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, вбачається, що винесені відповідачем постанови про накладення штрафу від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021, 21.01.2021, 28.01.2021, 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 17.06.2021, 24.06.2021, 01.07.2021, 08.07.2021, 15.07.2021 і від 22.07.2021 в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_3 є необґрунтованими, прийняті не у межах повноважень та не у спосіб визначений Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження», а тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання протиправними та скасування постанов Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про накладення штрафу на ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 від 31.12.2020, 06.01.2021, 14.01.2021, 21.01.2021, 28.01.2021, 17.02.2021, 24.02.2021, 10.03.2021, 24.03.2021, 07.04.2021, 14.04.2021, 09.06.2021, 17.06.2021, 24.06.2021, 01.07.2021, 08.07.2021, 15.07.2021 і від 22.07.2021.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування постанов відповідача у виконавчому провадженні НОМЕР_4 про накладення штрафу від 04.02.2021 і 11.02.2021, то колегія суддів зазначає, що позивачем рішення в цій частині не оскаржується, а відповідач в апеляційній скарзі також не наводить доводів та міркувань в частині незаконності рішення щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог, а тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року, оскільки рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 241, 242, 243, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Аліменко В.О.

Кобаль М.І.

Постанову виготовлено: 04 червня 2024 року.