Справа № 320/41359/23
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2024-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 року справа №320/41359/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Панченко Н.Д., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та Державної судова адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності та дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (далі також ТУ ДСА України в місті Києві, відповідач-1), Державної судової адміністрації України (далі також ДСА України, відповідач-2), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві у повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року, виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року у розмірі 2 270, 00 грн, на 01 січня 2022 року у розмірі 2 481, 00 грн, та на 01 січня 2023 року 2 684, 00 грн;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року, нарахованої виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року у розмірі 2 270, 00 грн, на 01 січня 2022 року у розмірі 2 481, 00 грн, та на 01 січня 2023 року 2 684, 00 грн;

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2 102, 00 грн;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду, з урахуванням раніше виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів, починаючи з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року, обчисливши її розмір виходячи з наступних розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб:

- з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року 2 270, 00 грн;

- з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року 2 481, 00 грн;

- з 01 січня 2023 року по 10 травня 2023 року 2 684, 00 грн.

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо відмови у видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, визначену Порядком подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судді Конституційного Суду України територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 200/14891, в якій здійснено обрахунок такої суддівської винагороди виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684, 00 грн;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, визначену Порядком подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судді Конституційного Суду України територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 200/14891, в якій здійснити обрахунок такої суддівської винагороди виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684, 00 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено, що розгляд справи буде здійснюватись одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю застосування відповідачами у правовідносинах щодо здійснення обрахунку суддівської винагороди позивача та належного йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , 1980 року народження, громадянин України. Указом Президента України від 04 жовтня 2005 року № 1412/2005 призначений на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва строком на п`ять років. Постановою Верховної Ради України від 23 грудня 2010 року № 2868-VI обраний на посаду судді цього суду безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 468/0/15-23 від 09 травня 2023 року позивача звільнено з посади судді Солом`янського районного суду м. Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Враховуючи наведене, 10 травня 2023 року позивач був відрахований зі штату Солом`янського районного суду м. Києва, а з 11 травня 2023 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві йому виплачується щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці.

Як зазначає позивач, починаючи з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року розмір суддівської винагороди, який нараховувався та виплачувався ТУ ДСА України на користь позивача як судді Солом`янського районного суду міста Києва, та розмір суддівської винагороди, який враховується при обчисленні його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, є меншим у порівнянні з визначеним Законом України «Про судоустрій і статус суддів» розміром суддівської винагороди.

Відповідно, протиправність дій та бездіяльності відповідачів по нарахуванню і виплаті позивачу суддівської винагороди у розмірі меншому, ніж визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», а також визначенню меншого, ніж визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», розміру суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання позивача, як судді у відставці, спонукали його звернення до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.

Щодо позовних вимог про визначення розміру суддівської винагороди позивача у період з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року.

Відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, до 01 січня 2021 року позивачу нараховувалась суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад з розрахунку 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року з коефіцієнтом 1,25 до базового розміру посадового окладу за здійснення правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

01 січня 2021 року набрав чинності Закон України «Про державний бюджет України на 2021 рік», статтею 7 якого установлено у 2021 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня у розмірі 2270 гривень.

Проте, зазначеною нормою Закону також установлено у 2021 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

На підставі зазначеного, починаючи з січня 2021 року відповідачем-1 позивачу нараховувалась суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад з розрахунку 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді встановленого на 01 січня 2021 року у розмірі 2102 грн з коефіцієнтом 1,25 до базового розміру посадового окладу за здійснення правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Крім того, 01 січня 2022 року набрав чинності Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік», статтею 7 якого установлено у 2022 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня у розмірі 2481 гривень.

Проте, зазначеною нормою Закону також установлено у 2022 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

На підставі зазначеного, починаючи з січня 2022 року відповідачем-1 позивачу нараховувалась суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад з розрахунку 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді встановленого на 01 січня 2022 року у розмірі 2102 грн з коефіцієнтом 1,25 до базового розміру посадового окладу за здійснення правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Крім того, 01 січня 2023 року набрав чинності Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», статтею 7 якого установлено у 2023 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня у розмірі 2684 гривень.

Проте, зазначеною нормою Закону також установлено у 2023 році, зокрема, прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

На підставі зазначеного, починаючи з січня 2023 року відповідачем-1 позивачу нараховувалась суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад з розрахунку 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді встановленого на 01 січня 2023 року у розмірі 2102 грн з коефіцієнтом 1,25 до базового розміру посадового окладу за здійснення правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Вимогами статті 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Як вже зазначалось, відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Частиною 9 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Відповідно до положень Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення:

- дітей віком до 6 років;

- дітей віком від 6 до 18 років;

- працездатних осіб;

- осіб, які втратили працездатність.

Системний аналіз наведених правових положень свідчить про те, що перелік основних соціальних і демографічних груп населення, викладений у Законі України «Про прожитковий мінімум» є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Натомість законодавцем, шляхом прийняття наведених вище редакцій Законів України «Про державний бюджет України на 2021 рік», «Про державний бюджет України на 2022 рік» та «Про державний бюджет України на 2023 рік» фактично було розширено перелік основних соціальних і демографічних груп населення та встановлено окремі розміри прожиткового мінімуму для суддів, прокурорів окружної прокуратури та працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами. При цьому, розмір прожиткового мінімуму для вказаних категорій осіб встановлено у розмірі меншому, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Необхідно наголосити, що будь-які обмеження судової винагороди не можуть бути застосовані до суддів іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з огляду на таке.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України у п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 з посиланням, у тому числі, на норми міжнародного права підкреслив, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року №2-р/2020.

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року №11-р/2018).

Відповідно до п. 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01 січня 2001 року № 1 (2001), у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 09 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч. 1 статті 124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

За таких обставин при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідачі мають керуватись виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів» та Законом України «Про прожитковий мінімум», які не передбачають встановлення окремого розміру прожиткового мінімуму для суддів. При цьому, застосування статей 7 Законів України «Про державний бюджет України на 2021 рік», «Про державний бюджет України на 2022 рік» та «Про державний бюджет України на 2023 рік» в частині застосування до розрахунку суддівської винагороди розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб 2102 гривні прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Суд наголошує, що Законами України «Про державний бюджет України на 2021 рік», «Про державний бюджет України на 2022 рік» та «Про державний бюджет України на 2023 рік», як і будь-яким іншими діючими нормативно-правовими актами, не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені:

- ч. 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами);

- статтю 130 Конституції України (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).

- статтю 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» (встановлює перелік до основних соціальних і демографічних груп населення).

Норми права, які містяться у перелічених статтях є зрозумілими та доступними, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, а також є спеціальними у межах спірних правовідносин, в силу чого мають вищу юридичну силу і тому мають виконуватись.

Відтак, неможливо розглядати положення статей 7 Законів України «Про державний бюджет України на 2021 рік», «Про державний бюджет України на 2022 рік» та «Про державний бюджет України на 2023 рік» в частині застосування до розрахунку суддівської винагороди розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб 2102 гривні, як такі, що відповідають принципам якості та правової визначеності закону, в сенсі застосування до правовідносин визначення розміру суддівської винагороди.

Відповідно до вимог статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Враховуючи наведене, оскільки статті 7 Законів України «Про державний бюджет України на 2021 рік», «Про державний бюджет України на 2022 рік» та «Про державний бюджет України на 2023 рік» в частині застосування до розрахунку суддівської винагороди розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб 2102 гривні не відповідають Конституції України та нормам міжнародного права, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Конституції України як норми прямої дії.

У даному контексті суд враховує, що Верховним Судом вже було досліджено питання правозастосування у аналогічних правовідносинах.

Так, постановою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 400/2031/21 встановлено, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року (2 270, 00 грн), на іншу розрахункову величину, яка Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2 102, 00 грн), на підставі абз. 5 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», було неправомірним.

Аналогічна позиція підтримана Верховним Судом і при розгляді справи № 240/3795/22 (постанова від 27 липня 2023 року).

Відповідно до вимог статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:

1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

1-1) вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України;

3) Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.

Отже, враховуючи наведені вище висновки суду, ДСА України, як головний розпорядник коштів Державного бюджету України, був зобов`язаний першочергово забезпечити виплату суддівської винагороди у повному обсязі за рахунок видатків Державного бюджету України на 2021-2023 роки на забезпечення здійснення правосуддя, у тому числі, відповідачем-1.

Такий обов`язок та пріоритетність виплати суддівської винагороди у порівнянні з іншими виплатами, крім згаданого вище, вбачається також із особливого статусу судді, необхідності неухильного дотримання гарантій його незалежності.

Натомість відповідачем-2 зазначений обов`язок не був виконаний через помилкове застосування до спірних правовідносин норм статей 7 Законів України «Про державний бюджет України на 2021 рік», «Про державний бюджет України на 2022 рік» та «Про державний бюджет України на 2023 рік».

Відповідно, зазначене потягло за собою вчинення протиправних дій відповідачем-1 щодо здійснення нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди не у розмірі, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський Суд з прав людини (далі також ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім того, відповідно до рішень ЄСПЛ «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява № 67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Зокрема, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23). У п. 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях ЄСПЛ у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (заява №70297/01) та у справі «Бакалов проти України» (заява №14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі також Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Відповідно до ч. 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Отже, виходячи з наведеного вище вбачається, що належним способом виконання рішення суду, прийнятого за наслідком розгляду даного адміністративного позову, з метою гарантованого поновлення моїх порушених прав, є:

1) визнання протиправною бездіяльність ДСА України щодо незабезпечення ТУ ДСА України в місті Києві в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати позивачу суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року, виходячи із прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 01 січня 2021 року у розмірі 2 270, 00 грн, на 01 січня 2022 року у розмірі 2 481, 00 грн, та на 01 січня 2023 року 2 684, 00 грн;

2) зобов`язання ДСА України забезпечити ТУ ДСА України в місті Києві бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати позивачу суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року, нарахованої виходячи із прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 01 січня 2021 року у розмірі 2 270, 00 грн, на 01 січня 2022 року у розмірі 2 481, 00 грн, та на 01 січня 2023 року 2 684, 00 грн;

3) визнання протиправними дій ТУ ДСА України в місті Києві щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2 102, 00 грн;

4) зобов`язання ТУ ДСА України в місті Києві нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду, з урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів, починаючи з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року, обчисливши її розмір виходячи з наступних розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб:

- з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року 2 270, 00 грн;

- з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року 2 481, 00 грн;

- з 01 січня 2023 року по 10 травня 2023 року 2 684, 00 грн.

На думку суду, задоволення позовних вимог саме у вказаний спосіб забезпечить належний рівень захисту порушених прав позивача, чим будуть виконані визначені КАС України завдання адміністративного судочинства та мінімізовано необхідність його повторного звернення до суду за захистом своїх прав у межах спірних правовідносин.

Щодо позовних вимог про визначення розміру суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання позивача, як судді у відставці, суд зазначає таке.

Як вже зазначалось вище, починаючи з 11 травня 2023 року позивачу виплачується щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці.

Така виплата здійснюється на підставі довідки ТУ ДСА в місті Києві № 158 від 10 травня 2023 року, якою визначений розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання позивача як судді у відставці.

Водночас, відповідно до вимог ч. 3 статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Тобто, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці у конкретному, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів» співвідношенні до суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Водночас, ТУ ДСА в місті Києві у довідці № 158 від 10 травня 2023 року для визначення розміру суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання позивача як судді у відставці взяло за основу для обрахунку вказаний вище прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у сумі 2 102 гривні, а не прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2 684 гривень, що є протиправним з огляду на наведену вище правову позицію суду, підтриману, у тому числі, Верховним Судом.

Наведене вище правове регулювання однозначно свідчить про те, що у 2023 році для визначення розміру суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання позивача як судді у відставці, має братись основу саме прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2 684 гривні, а не прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у сумі 2 102 гривні.

Відповідно до вимог Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судді Конституційного Суду України територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 200/14891 (далі також Порядок № 3-1), перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання здійснюється на підставі відповідної довідки, яка у даному випадку підлягає наданню саме ТУ ДСА в місті Києві (Розділ IV вказаного Порядку).

Так, 11 жовтня 2023 року позивач звернувся до відповідача-1 з заявою, в якій просив видати йому довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, визначену Порядком № 3-1, в якій здійснити обрахунок такої суддівської винагороди виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684, 00 грн.

Водночас, листом від 06 листопада 2023 року № 6-2631/23 ТУ ДСА в місті Києві відмовлено у задоволенні вказаної заяви позивача, оскільки «Управлінню фонд оплати праці по суддівській винагороді на 2023 рік доведений виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 грн. Управління, як розпорядник бюджетних коштів, не має правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету».

Тобто, відповідач-1 у даному випадку проігнорував наведене вище правове регулювання правовідносин щодо визначення розміру суддівської винагороди, наслідком чого є стало порушення права позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному законом, оскільки розмір такого утримання прямо залежить від правильності визначення відповідачем-1 у відповідній довідці розміру суддівської винагороди, який, як зазначалось вище, має бути обрахований виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684, 00 грн.

Отже виходячи з наведеного вище вбачається, що належним способом виконання рішення суду, прийнятого за наслідком розгляду даного адміністративного позову, з метою гарантованого поновлення порушених прав позивача, є:

- визнання протиправними дій відповідача-1 щодо відмови у видачі позивачу довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, визначену Порядком № 3-1, в якій здійснено обрахунок такої суддівської винагороди виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684, 00 грн;

- зобов`язати ТУ ДСА в місті Києві видати позивачу довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, визначену Порядком № 3-1, в якій здійснити обрахунок такої суддівської винагороди виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684, 00 грн.

На думку суду, задоволення позовних вимог саме у вказаний спосіб забезпечить належний рівень захисту порушених прав позивача, чим будуть виконані визначені КАС України завдання адміністративного судочинства та мінімізовано необхідність його повторного звернення до суду за захистом своїх прав у межах спірних правовідносин.

Беручи до уваги зазначене суд вважає, що відповідачами, за час розгляду справи, на виконання вимог частини 2 статті 77 КАС України не було доведено правомірності оскаржуваних дій та бездіяльності.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд зазначає, що решта доводів та тверджень учасників справи, у контексті наведених правових вимог, не впливають на висновки суду за наслідком розгляду даної справи.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних дій та бездіяльності на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані дії та бездіяльність не відповідають наведеним у частині 2 статті 2 КАС України критеріям.

Згідно статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073, 60 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів-1 та 2 у рівних частинах.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26; ) та Державної судова адміністрації України (01601, місто Київ, вулиця Липська, будинок 18/5; ) про визнання протиправною бездіяльності та дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві у повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року, виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року у розмірі 2 270, 00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень), на 01 січня 2022 року у розмірі 2 481, 00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одна гривня), та на 01 січня 2023 року 2 684, 00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні).

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року, нарахованої виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року у розмірі 2 270, 00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень), на 01 січня 2022 року у розмірі 2 481, 00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одна гривня), та на 01 січня 2023 року 2 684, 00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні).

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2 102, 00 грн (дві тисячі сто дві гривні).

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду, з урахуванням раніше виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів, починаючи з 01 січня 2021 року по 10 травня 2023 року, обчисливши її розмір виходячи з наступних розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб:

- з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року 2 270, 00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень);

- з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року 2 481, 00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одна гривня);

- з 01 січня 2023 року по 10 травня 2023 року 2 684, 00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні).

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві щодо відмови у видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, визначену Порядком подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судді Конституційного Суду України територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 200/14891, в якій здійснено обрахунок такої суддівської винагороди виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684, 00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні).

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, визначену Порядком подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, судді Конституційного Суду України територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 200/14891, в якій здійснити обрахунок такої суддівської винагороди виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2 684, 00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у розмірі 536, 80 грн (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у розмірі 536, 80 грн (п`ятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

рішення виготовлене та підписане 05.06.2024

Суддя Панченко Н.Д.