Справа № 380/15557/22
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2024-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

05 червня 2024 року

м. Київ

справа №380/15557/22

адміністративне провадження № К/990/21366/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Блажівської Н.Є.,

суддів: Бившевої Л.І., Гончарової І.А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Львівської митниці на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 5 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці про визнання дій та бездіяльності протиправними,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії колишньої Львівської митниці ДФС тепер Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України щодо вилучення автомобіля марки «WOLVO», модель V40, р/н « НОМЕР_1 » без належного процесуального та документального оформлення протоколом вилучення транспортного засобу, за встановленою формою;

- визнати протиправною бездіяльність Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України щодо не виконання постанови Галицького районного суду м. Львова від 7 червня 2016 року №461/3998/16 в частині повернення автомобіля марки «WOLVO», модель V40 р/н « НОМЕР_1 »;

- визнати протиправним заволодіння (володіння) митницею автомобілем марки «WOLVO» модель V40 р/н «НОМЕР_1» після вступу постанови Галицького райсуду м. Львова в законну силу;

- визнати протиправним зберігання митницею автомобіля марки «WOLVO» модель V40 р/н «НОМЕР_1» після вступу постанови Галицького райсуду м. Львова в законну силу, зберігання якого як доказу давно відпало;

- визнати протиправним зберігання митницею автомобіля марки «WOLVO» модель V40 р/н «НОМЕР_1» після вступу постанови Галицького райсуду м. Львова в законну силу, без його документального обліку в порядку Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»;

- визнати протиправними дії Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України щодо нарахування витрат за зберігання автомобіля марки «WOLVO» модель V40 р/н « НОМЕР_1 » в сумі 552 425,30 грн і вимагання їх сплати, включаючи і судовий порядок їх стягнення;

- зобов`язати відповідача утриматись від наступних нарахувань не реальних витрат за вигадане ним «зберігання» автомобіля та вимог по сплаті штрафу;

- зобов`язати Державну митну службу України в особі Львівської митниці Держмитслужби України повернули автомобіль марки «WOLVO», модель V40 р/н «НОМЕР_1» без оплати нарахованих митницею придуманих витрат за зберігання автомобіля;

- притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України (01601. м. Київ. вул. Бастіонна. 6);

- стягнути з Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України через Державне казначейство України 552 425,30 грн. матеріальної шкоди (реальних збитків) які зі змісту листа митниці та позову, позивач повинен сплатити в цілях повернення автомобіля;

- стягнути з Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України через Державне казначейство України 20 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою суду першої інстанції відкрито провадження в адміністративній справі, встановлено, що ця справа є незначної складності та підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 5 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність митниці, яка полягає у неповерненні ОСОБА_1 автомобіля марки «VOLVO», модель V-40, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », 2002 р.в, об`єм двигуна 1870,00 см.3 тип двигуна дизель. Зобов`язано відповідача повернути вищезазначений автомобіль ОСОБА_1 В решті позовних вимог відмовлено.

3 червня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Львівської митниці на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 5 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року, у якій скаржник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій у частині задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою Суд виходить з такого.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено основні засади (принципи) адміністративного судочинства, з-поміж яких забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом.

Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Таким чином, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Велика Палата Європейського суду з прав людини у своєму рішенні від 5 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) вказала, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], №36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012) (п. 78). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (п. 82).

Відповідно до п. 83 вказаного вище рішення застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

Крім того, Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (рішення у справі «Добріч проти Сербії», п. 54) (п. 86).

9 жовтня 2018 року Європейський суд з прав людини постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви №26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи (п. 20-22).

Отже, за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Згідно частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Згідно із пунктом 10 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Категорії справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження і які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, встановлені нормами частини четвертої статті 12 КАС України.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Системний аналіз наведених вище положень дає підстави для висновку, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмету доказування, складу учасників та інших обставин, крім випадків, передбачених частиною четвертою статті 12 КАС України.

Враховуючи характер правовідносин, з приводу прав і обов`язків сторін в яких виник спір, що є предметом судового розгляду у цій адміністративній справі, предмет доказування, обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також доводи касаційної скарги, ця адміністративна справа підпадає під критерії визначення справи незначної складності.

Суд першої інстанції, врахувавши вимоги статей 12, 257, 261 КАС України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.

З огляду на обставини, встановлені судовими рішеннями, характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників свідчать про те, що ця справа дійсно є незначної складності, а ознаки необхідності розгляду цієї справи виключно за правилами загального позовного провадження, визначені частиною четвертою статті 12 КАС України, відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вищезгадану касаційну скаргу подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Випадки, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, відсутні.

У касаційній скарзі заявником процитовано положення пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, однак доводів та обґрунтувань щодо застосування вказаної норми у контексті спірних правовідносин скаржником не наведено.

Таким чином, оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності і передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, виняткові обставини для їх касаційного оскарження відсутні.

Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межу касаційного перегляду, відповідно до статті 341 КАС України.

Отже, рішення в даній справі не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 12, 248, частиною п`ятою статті 328, пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Львівської митниці на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 5 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці про визнання дій та бездіяльності протиправними.

Копію цієї ухвали суду надіслати особі, яка подала касаційну скаргу, у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Н.Є. Блажівська

Судді: Л.І. Бившева

І.А. Гончарова