Справа № 580/4961/24
Суддя: Альона КАЛІНОВСЬКА
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року справа № 580/4961/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Каліновської А.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом приватного акціонерного товариства «Азот» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Азот» (далі-позивач) звернулося до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі-відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача по розподілу коштів, стягнутих з ПрАТ «АЗОТ» за рахунок реалізації майна товариства, на задоволення вимог стягувана - ВПВР ДДВС МЮУ у виконавчому провадженні № 73486899 в сумі 422294,20 грн та зобов`язати ВПВР ДДВС МЮУ здійснити перерозподіл коштів в сумі 422294,20 грн на задоволення вимог стягуваних в у зведеному виконавчому провадженні № 59959397 в порядку черговості, визначеної Законом України «Про виконавче провадження»;

- визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 01.05.2024 про закінчення виконавчого провадження № 73486899 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження № 73486899 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», про що винести відповідну постанову.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що станом на момент винесення оскаржуваної постанови від 01.05.2024 було наявне судове рішення, яким скасовано виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 73486899, що свідчить про те, що після реалізації майна позивача на стадії розподілу коштів відповідач здійснив такий розподіл з порушенням вимог Закону України Про виконавче провадження, спрямувавши кошти в сумі 422294,20 грн на погашення вимог стягувача, які визнанні судом незаконними, протиправними та скасовані. Крім того, за твердженням позивача відповідач в оскаржуваній постанові невірно визначив підставу закінчення виконавчого провадження п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону, тоді як, за вказаних обставин ВП № 73486899 підлягає закінченню на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), з урахуванням приписів статті 287 КАС України, протягом десяти днів.

27.05.2024 представниця відповідача подала до суду відзив на позов у якому просила відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що у відповідача на виконанні перебувало виконавче провадження № 73486899 з виконання постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01.12.2023 № 56675048 про стягнення з ПрАТ «АЗОТ» виконавчого збору у розмірі 422294,20 грн. 01.12.2023 у виконавчому провадженні № 73486899 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Постановою від 01.12.2023 виконавче провадження № 73486899 приєднано до зведено виконавчого провадження № 59959397. В подальшому, на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа № 56675048, виданого 01.12.2023 надходили грошові кошти, які перераховувалися у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Зазначені обставини підтверджуються матеріалами виконавчого провадження, зокрема: розпорядження від 07.12.2023 № 73486899 та платіжні інструкції № 823, № 824; розпорядження від 07.12.2023 № 73486899 та платіжна інструкція № 854; розпорядження від 20.12.2023 № 73486899 та платіжна інструкція № 869; розпорядження від 01.01.2024 № 73486899 та платіжна інструкція № 1813; розпорядження від 30.04.2023 № 73486899 та платіжна інструкція № 391. Станом на момент перерахування коштів, які надходили на рахунок з обліку депозитних сум 30.04.2024 до Департаменту не надходили відомості про ухвалення Шостим апеляційним адміністративним судом постанови від 29.04.2024 у справі № 580/11979/23, а тому державний виконавець фактично не був обізнаний про існування зазначеного рішення. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Відповідно, державним виконавцем винесено постанову від 01.05.2024 про закінчення виконавчого провадження № 73486899 на підставі п. 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Також, у відзиві відповідач звернула увагу, що повноваження Державної виконавчої служби щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо прийняття рішення державним виконавцем про закінчення виконавчого провадження № 73486899 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження за своєю правовою природою є дискреційними.

Від представника позивача, 31.05.2024 надійшла відповідь на відзив, в якій зазначив, що у справі № 580/11979/23, в якій розглядалось питання правомірності виконавчого документа, на задоволення вимог якого відповідачем було протиправно розподілено кошти, відповідачем виступав Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, оскільки відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця є відповідний орган державної виконавчої служби (ч. 3 ст. 287 КАС України). Отже, з відкриттям провадження у справі № 580/11979/23, судом було направлено відповідний позов з додатками на адресу відповідача. Тобто, не підлягає сумніву, що як сам відповідач, так і безпосередньо державний виконавець, який вів виконавче провадження №56675048 ( ОСОБА_1 ) та який протиправно, на думку позивача, розподіляв кошти у зведеному виконавчому провадженні № 59959397 ( ОСОБА_1 ) були достеменно обізнані про оскарження ПрАТ «АЗОТ» постанови від 01.12.2023 № 56675048 про стягнення виконавчого збору та розгляду її правомірності судом. Також представник позивача звернув увагу, що відповідач був активним учасником розгляду судом питання правомірності цього виконавчого документа подавав у справі №580/11979/23 відзив на позов, апеляційну скаргу, касаційну скаргу та приймав участь у судових засіданнях. Вказане на його переконання спростовує доводи відповідача про нібито необізнаність із судовим рішенням у справі № 580/11979/23. Також не погоджується з твердженнями відповідача про те, що його повноваження щодо прийняття рішення про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є дискреційним і що суд не може підміняти державний орган та зобов`язати винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало зведене виконавче провадження № 59959397, боржником за яким є приватне акціонерне товариство «Азот».

До складу зведеного виконавчого провадження № 59959397 входить, зокрема, виконавче провадження № 73486899 щодо виконання постанови № 56675048 від 01.12.2023 про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 422294,20 грн.

Постановою від 01.12.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величком P.C. було відкрито виконавче провадження № 73486899 щодо виконання постанови № 56675048 від 01.12.2023 про стягнення з ПрАТ «АЗОТ» на користь Держави в особі ВПВР ДДВС МЮУ виконавчого збору в сумі 422294,20 грн.

Згідно матеріалів зведеного виконавчого провадження №59959397 державним виконавцем проведено розрахунок стягнутих з боржника сум для задоволення вимог стягувачів, зокрема: 07.12.2023 з боржника стягнуто суму 29379042,00 грн, яку розподілено відповідно до статті 46 Закону України «Про виконавче провадження»: 4 черга 21,03% та виконавчий збір - 1,53%, в тому числі до четвертої черги віднесено ВП № 56675048 про виконання постанови від 01.12.2023 про стягнення виконавчого збору. Відповідно проведено розподіл за даним виконавчим документом на суму 88794,94 грн.

13.12.2023 державним виконавцем закінчені ВП № 66375880, 19.12.2023 ВП № 73458627, 20.12.2023 прийнято постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних № 73545609 відповідно до якої змінено розмір стягнень за виконавчим документом. У зв`язку з цим залишились не перераховані кошти в розмірі 25592467,30 грн та які підлягали розподілу: 4 черга 19,52% та виконавчий збір 1,14%, в тому числі до четвертої черги віднесено ВП № 56675048 про виконання постанови від 01.12.2023 про стягнення виконавчого збору. Відповідно проведено розподіл за даним виконавчим документом на суму 65109,67 грн.

29.12.2023 проведено розрахунок розподілу на суму 20217755,77 грн яку розподілено: 4 черга 19,16% та виконавчий збір 0,91%, в тому числі до четвертої черги віднесено ВП № 56675048 про виконання постанови від 01.12.2023 про стягнення виконавчого збору. Відповідно проведено розподіл за даним виконавчим документом на суму 51436,70 грн.

30.04.2024 проведено розрахунок розподілу на суму 10772159,56 грн яку розподілено: 4 черга 100%, 5 черга 8,39% та виконавчий збір 8,51%, в тому числі до четвертої черги віднесено ВП № 56675048 про виконання постанови від 01.12.2023 про стягнення виконавчого збору. Відповідно проведено розподіл за даним виконавчим документом на суму 216952,89 грн.

У зв`язку з чим, із фактичним стягненням з ПрАТ АЗОТ виконавчого збору у розмірі 422294,20 грн у повному обсязі, 01.05.2024 старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 73486899 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VІІІ.

Дії відповідача щодо розподілу коштів у сумі 422294,20 грн, а також прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження № 73486899 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження позивач вважає протиправними, у зв`язку із чим звернувся до суду з цим позовом.

Під час вирішення спору по суті суд зазначає наступне.

Спірні відносини врегульовані Законом України Про виконавче провадження від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі Закон № 1404-VIII).

Згідно статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.

Приписами статті 5 Закону №1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Частиною першою статті 13 Закону № 1404-VIII встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 45 Закону № 1404-VIII розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:

1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;

3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів);

4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розглядаючи адміністративний позов по суті спору, предметом якого є правомірність дій державного виконавця щодо розподілу стягнутих з позивача коштів у сумі 422294,20 грн, суд зазначає наступне.

Як зазначено вище, під час примусового виконання зведеного виконавчого провадження № 59959397, відповідач примусово стягнув з ПрАТ АЗОТ за рахунок реалізації належного позивачу майна суму в розмірі 422294,20 грн (виконавчий збір згідно постанови від 01.12.2023 ВП № 56675048).

Так, 07.12.2023 з боржника стягнуто суму 29379042,00 грн, яку розподілено відповідно до статті 46 Закону України «Про виконавче провадження»: 4 черга 21,03% та виконавчий збір - 1,53%, в тому числі до четвертої черги віднесено ВП № 56675048 про виконання постанови від 01.12.2023 про стягнення виконавчого збору. Відповідно проведено розподіл за даним виконавчим документом на суму 88794,94 грн.

13.12.2023 державним виконавцем закінчені ВП № 66375880, 19.12.2023 ВП № 73458627, 20.12.2023 прийнято постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних № 73545609 відповідно до якої змінено розмір стягнень за виконавчим документом. У зв`язку з цим залишились не перераховані кошти в розмірі 25592467,30 грн та які підлягали розподілу: 4 черга 19,52% та виконавчий збір 1,14%, в тому числі до четвертої черги віднесено ВП № 56675048 про виконання постанови від 01.12.2023 про стягнення виконавчого збору. Відповідно проведено розподіл за даним виконавчим документом на суму 65109,67 грн.

29.12.2023 проведено розрахунок розподілу на суму 20217755,77 грн., яку розподілено: 4 черга 19,16% та виконавчий збір 0,91%, в тому числі до четвертої черги віднесено ВП № 56675048 про виконання постанови від 01.12.2023 про стягнення виконавчого збору. Відповідно проведено розподіл за даним виконавчим документом на суму 51436,70 грн.

30.04.2024 проведено розрахунок розподілу на суму 10772159,56 грн., яку розподілено: 4 черга 100%, 5 черга 8,39% та виконавчий збір 8,51%, в тому числі до четвертої черги віднесено ВП № 56675048 про виконання постанови від 01.12.2023 про стягнення виконавчого збору. Відповідно проведено розподіл за даним виконавчим документом на суму 216952,89 грн.

Суд врахував, що правомірність постанови відповідача від 01.12.2023 № 56675048 про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 422294,20 грн була предметом спору у адміністративній справі № 580/11979/23 за позовом приватного акціонерного товариства Азот до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій Черкаський окружний адміністративний суд 23.02.2024 ухвалив рішення про визнання протиправною та скасування вказаної постанови.

У подальшому, постановою від 29.04.2024 у справі № 580/11979/23 Шостий апеляційний адміністративний суд рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 залишив без змін.

Встановлені обставини вказують на те, що на час початку розподілу стягнутих з позивача сум виконавчого збору 07.12.2023 так і станом на 13.12.2023 та 29.12.2023 рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 у справі № 580/11979/23 не набрало законної сили.

З урахуванням зазначеного, беручи до уваги, що розподіл здійснений державним виконавцем 07.12.2023, 13.12.2023 та 29.12.2023 у четверту чергу, тобто у відповідності до вимог ст. 45 Закону України Про виконавче провадження суд доходить висновку про відсутність у оскаржуваних діях державного виконавця ознак протиправності та, як наслідок, про необґрунтованість позовних вимог у цій частині.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, на дату завершення розподілу 30.04.2024 відповідач вчинив дії щодо розподілу коштів в 4 чергу в сумі 216952,89 грн на підставі постанови № 56675048 від 01.12.2023 про стягнення виконавчого збору, яка визнана протиправною та скасована рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 у справі № 580/11979/23, яке станом на день вчинення вказаних дій, набрало законної сили (29.04.2024), що не узгоджується з положеннями ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», а тому, суд приходить до висновку, що такі дії відповідача, в частині розподілу коштів після скасування судом документу, що підлягав виконанню є протиправними.

Суд не бере до уваги посилання відповідача, що станом на момент перерахування коштів, які надходили на рахунок з обліку депозитних сум 30.04.2024 до Департаменту не надходили відомості про ухвалення Шостим апеляційним адміністративним судом постанови від 29.04.2024 у справі № 580/11979/23, а тому державний виконавець фактично не був обізнаний про існування зазначеного рішення, оскільки він був учасником розгляду вказаної справи щодо питання правомірності виконавчого документа (постанови № 56675048 від 01.12.2023 про стягнення виконавчого збору) подавав у справі №580/11979/23 відзив на позов, апеляційну скаргу.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України», сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Кожна з сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі.

Отже, відповідач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Щодо визнання протиправною та скасування постанови відповідача від 01.05.2024 про закінчення виконавчого провадження № 73486899 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження № 73486899 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», про що винести відповідну постанову, слід зазначити наступне.

Відповідно п. 5 та п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження підлягає закінченню зокрема у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Водночас, повноваження не є дискреційними, коли існує лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі існування певних чітко визначених законодавством умов, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний вчинити конкретні дії, а в разі, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Вказане кореспондує нормі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на ефективний засіб юридичного захисту, тобто такий, що призводить до потрібних результатів і наслідків, дає найбільший ефект.

У рішенні в справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. В рішенні в справі Афанасьєв проти України Суд вказав на те, що засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Верховний Суд у своїх постановах аналізуючи застосування принципу дискреції неодноразово наголошував, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.

Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що вирішення питання про закінчення виконавчого провадження за Законом України «Про виконавче провадження» віднесено до дискреційних повноважень відповідача, а тому суд позбавлений можливості вручатися у дискреційні повноваження відповідача та зобов`язувати його закінчити виконавче провадження № 73486899 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», поза межами процедури.

Натомість відповідно ч. 4 ст. 252 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, оскільки рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 у справі № 580/11979/23, яке набрало законної сили 29.04.2024 визнано протиправною та скасовано постанову відповідача від 01.12.2023 № 56675048 про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 422294,20 грн, то відповідач мав закінчити виконавче провадження № 73486899 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ.

Тобто, відповідач, як сторона у справі № 580/11979/23 щодо питання правомірності виконавчого документа постанови № 56675048 від 01.12.2023 про стягнення виконавчого збору перед закінченням виконавчого провадження № 73486899 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» мав пересвідчитися про стан апеляційного провадження у вказаній справі.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що належним захистом прав позивача в спірних правовідносинах є визнання протиправною та скасування постанови від 01.05.2024 про закінчення виконавчого провадження № 73486899 та зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо закінчення виконавчого провадження № 73486899 з урахуванням рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 у справі № 580/11979/23, яке набрало законної сили 29.04.2024, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд також враховує інші аргументи сторін, зазначені у заявах по суті справи, однак зауважує, що встановлені судом обставини є самостійними та достатніми підставами для прийняття рішення по суті спору.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то судові витрати зі сплати судового збору, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Інших доказів понесених судових витрат, станом на час прийняття рішення, матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 271, 272, 287, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії відповідача щодо розподілу 30.04.2024 після набрання законної сили рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 у справі № 580/11979/23 коштів, стягнутих з приватного акціонерного товариства «Азот» за рахунок реалізації майна товариства, на задоволення вимог стягувача Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні № 73486899 в сумі 216952,89 грн.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ) здійснити перерозподіл коштів стягнутих з приватного акціонерного товариства «Азот» 30.04.2024 (18028, м. Черкаси, вул. Героїв Холодного Яру, 72, ) в сумі 216952 (двісті шістнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дві) грн 89 коп. на задоволення вимог стягуваних в у зведеному виконавчому провадженні № 59959397 в порядку черговості, визначеної Законом України «Про виконавче провадження».

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01.05.2024 про закінчення виконавчого провадження № 73486899.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ) прийняти рішення щодо закінчення виконавчого провадження № 73486899 з урахуванням рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 у справі № 580/11979/23, яке набрало законної сили 29.04.2024, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

У задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ) на користь приватного акціонерного товариства «Азот» (18028, м. Черкаси, вул. Героїв Холодного Яру, 72, ) витрати зі сплати судового збору в сумі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його підписання.

Суддя Альона КАЛІНОВСЬКА