Справа № 160/10126/24
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Генерального штабу Збройних Сил України, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд:
- визнати протиправною бездіяльністю щодо не надання військовою частиною НОМЕР_1 старшому сержанту в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповідей по суті звернень від 26.10.2023р., 12.02.2024року - про дату і підстави переміщення майора ОСОБА_2 із ВП № 227 МО до Збройних Сил України та призначення його на керівну посаду у в/ч НОМЕР_2 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати старшому сержанту в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповіді по суті звернень від 23.10.2023р., 12.02.2024року про дату і підстави переміщення майора ОСОБА_2 із ВП № 227 МО до Збройних Сил України та призначення його на керівну посаду у в/ч НОМЕР_2 ;
- визнати протиправною бездіяльністю - не надання Генеральним штабом Збройних Сил України старшому сержанту в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповідей по суті звернень від 23.10.2023р., 12.02.2024року про дату і підстави переміщення майора ОСОБА_2 із ВП № 227 МО до Збройних Сил України та призначення його на керівну посаду у в/ч НОМЕР_2 ;
- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України надати старшому сержанту в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповіді по суті звернень від 23.10.2023р.,12.02.2024 року - про дату і підстави переміщення майора ОСОБА_2 із ВП № 227 МО до Збройних Сил України та призначення його на керівну посаду у в/ ч НОМЕР_2 .
Ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідачем-1 Військовою частиною НОМЕР_1 було направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, в тексті якого зазначено, що по суті звернення громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 23.10.2023р., в частині що стосується майора ОСОБА_2 , військовою частиною НОМЕР_1 і було надано відповідь позивачу. Так, в своєму зверненні від 23.10.2023 позивач, окрім іншого, що не стосується предмету спору у цій справі, в частині майора ОСОБА_2 запитує: «просимо надати офіційні відомості чи надходили від РУ СТрО «Схід» данні про видачу, реєстрацію наказу № 27 від 17.04.2022р. командира в/ч НОМЕР_1 про призначення провідного інженера ВП № НОМЕР_3 майора Акуліча на посаду ТВО командира в/ч НОМЕР_1 .».
Більше запит від 23.10.2023р. не містить прохальної частини, яка стосується предмету цього позову.
Відповідь командира військової частини НОМЕР_1 від 11.11.2023р. № 3/5616 на колективне звернення від 23.10.2023р. громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в порядку статті 7 Закону України «Про звернення громадян» було передане вищим командуванням на розгляд командиру військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до відповіді командира військової частини НОМЕР_1 від 11.11.2023р. №3/5616, в частині що стосується питання поставленого у запиті від 23.10.2023, заявникам було надано відповідь, що з приводу надходження від РУ СТрО «Схід» до Генерального штабу Збройних Сил України даних про видачу, реєстрацію наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 27 від 17.04.2022р. даних у військової частини НОМЕР_1 немає.
Отже, саме по суті запиту і було надано відповідь заявників повідомлено, що військова частина НОМЕР_1 не має інформації про те, чи надходили від РУ СТрО «Схід» до Генерального штабу Збройних Сил України дані про видачу, реєстрацію наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 27 від 17.04.2022р. Запит громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 12.02.2024р. взагалі не містить прохальної частини щодо надання якоїсь інформації. Містить лише повідомлення про ненадання їм інформації за запитом від 23.10.2023р., при цьому питання що стосується наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2022 вже викладається в іншому викладі. Але, оскільки у зверненні від 12.02.2024 відсутня прохальна частина звернення, а на звернення від 23.10.2023 військова частина НОМЕР_1 вже надала відповідь, звернення від 12.02.2024 було прийняте до уваги.
Отже, ураховуючи що звернення позивача від 12.02.2024 р. не містило прохальної частини, а на запит від 23.10.2023 р. військовою частиною НОМЕР_1 , в частині що стосується предмету спору у цій справі, командиром військової частин НОМЕР_1 листом від 11.11.2023р. було надано відповідь по суті поставленого питання, військова частина НОМЕР_1 не мала обов`язку щодо надання відповіді на заяву від 12.02.2024 р.
На підставі викладеного вище, відповідач 1 Військова частина НОМЕР_1 просить суд відмовити у задоволенні пред`явлених позовних вимог.
Позивачем було подано до суду відповідь на відзив, в тексті якої зазначено, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги та зазначає, що звернення вважається вирішеним, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.
Відповідачем-1 Військовою частиною НОМЕР_1 було подано до суду відзив на позовну заяву, з виправленими, як зазначає представник, недоліками із зазначенням, що
відповідно до відповіді командира військової частини НОМЕР_1 від 11.11.2023р. № 3/5616, в частині що стосується питання поставленого у запиті від 23.10.2023 р., заявникам було надано відповідь, що з приводу надходження від РУ СТрО «Схід» до Генерального штабу Збройних Сил України даних про видачу, реєстрацію наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 27 від 17.04.2022р. даних у військової частини НОМЕР_1 немає. Отже, саме по суті запиту і було надано відповідь заявників повідомлено, що військова частина НОМЕР_1 не має інформації про те чи надходили від РУ СТрО «Схід» до Генерального штабу Збройних Сил України дані про видачу, реєстрацію наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 27 від 17.04.2022 р. Запит громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 12.02.2024р. взагалі не містить прохальної частини щодо надання якоїсь інформації. Містить лише повідомлення про ненадання їм інформації за запитом від 23.10.2023р., при цьому питання що стосується наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2022р. вже викладається в іншому викладі. Але, оскільки у зверненні від 12.02.2024р. відсутня прохальна частина звернення, а на звернення від 23.10.2023р. військова частина НОМЕР_1 вже надала відповідь, звернення від 12.02.2024р. було прийняте до уваги.
Стосовно означеного суд зазначає, що питання щодо відповідності позовної заяви вимогам КАС України, зокрема й в частині сплати судового збору, вирішено судом під час відкриття провадження у справі.
Позивачем було подано додатково відповідь на відзив, в тексті якого зазначено, що він підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, із зазначенням, що запити від 23.10.2023 року та 12.02.2024 року не вирішенні по суті.
Позивачем були також подані до суду додатково відповіді на відзиви, в тексті яких, зокрема, зазначено, що зміст питань, поставлених у запитах від 23.10.2023 року та від 12.02.2024 р. за підписом позивача зводився до з`ясування (підтвердження або спростування) відомостей, які він самостійно не міг отримати.
Судом встановлено, що позивачем було направлено на адресу начальника Генерального штабу ЗСУ генералу-лейтенанту ОСОБА_7 запит «Про надання офіційних відомостей» від 23.10.2023 р., у запиті від 23.10.2023 р. позивач, в частині майора ОСОБА_2 запитує: «просимо надати офіційні відомості чи надходили від РУ СТрО «Схід» данні про видачу, реєстрацію наказу № 27 від 17.04.2022р. командира в/ч НОМЕР_1 про призначення провідного інженера ВП №227 МО а-ра Акуліча на посаду ТВО командира в/ч НОМЕР_1 .».
Матеріали справи містять відповідь командира військової частини НОМЕР_1 від 11.11.2023 р. № 3/5616 на колективне звернення від 23.10.2023р. громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яке в порядку статті 7 Закону України «Про звернення громадян» було передане вищим командуванням на розгляд командиру військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до відповіді командира військової частини НОМЕР_1 від 11.11.2023р. №3/5616, в частині що стосується питання поставленого у запиті від 23.10.2023р., заявникам було надано відповідь, що з приводу надходження від РУ СТрО «Схід» до Генерального штабу Збройних Сил України даних про видачу, реєстрацію наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 27 від 17.04.2022р. даних у військової частини НОМЕР_1 немає. Заявників повідомлено, що військова частина НОМЕР_1 не має інформації про те чи надходили від РУ СТрО «Схід» до Генерального штабу Збройних Сил України дані про видачу, реєстрацію наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 27 від 17.04.2022р.
Запит громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 12.02.2024р. адресований начальнику Генерального штабу ЗСУ генерал-майору ОСОБА_8 взагалі не містить прохальної частини щодо надання якоїсь інформації. Містить лише повідомлення про ненадання їм інформації за запитом від 23.10.2023 р., при цьому питання що стосується наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2022 р. вже викладається в іншому викладі.
Оскільки у зверненні від 12.02.2024 р. відсутня прохальна частина звернення, а на звернення від 23.10.2023 р. військова частина НОМЕР_1 вже надала відповідь, звернення від 12.02.2024 р. було прийняте до уваги, що не заперечуєть відповідачем-1 Військовою частиною НОМЕР_1 .
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
У Законі України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» закріплено право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону № 2657-XII).
Відповідно до статті 20 Закону № 2657-XII за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.
Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Згідно зі статтею 21 вказаного Закону інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом України «Про доступ до публічної інформації» та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає цей Закон.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VІ від 13.01.2011 року публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно до частини 2 статті 6 Закону України, обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Згідно до частин 1, 2 статті 13 вказаного Закону України розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;
5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:
1) інформацією про стан довкілля;
2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;
3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;
4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
Відповідно до частин 1-4 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною 5 статті 19цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 14 Закону України розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно до частин 1, 4 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до частин 1, 2 статті 23 Закону №2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач, зокрема, має право оскаржити надання недостовірної або неповної інформації.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до підпунктів 1, 3 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Генерального штабу Збройних Сил України з запитом про надання інформації від 23.10.2023 року.
Матеріали справи містять відповідь командира військової частини НОМЕР_1 від 11.11.2023 р. № 3/5616 на колективне звернення від 23.10.2023 р. громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яке в порядку статті 7 Закону України «Про звернення громадян» було передане вищим командуванням на розгляд командиру військової частини НОМЕР_1 .
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до відповіді командира військової частини НОМЕР_1 від 11.11.2023 р. № 3/5616, в частині що стосується питання поставленого у запиті від 23.10.2023 р., заявникам було надано відповідь, що з приводу надходження від РУ СТрО «Схід» до Генерального штабу Збройних Сил України даних про видачу, реєстрацію наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 27 від 17.04.2022р. даних у військової частини НОМЕР_1 немає.
Водночас, суд зазначає, що по суті запиту було надано відповідь, позивача повідомлено, що військова частина НОМЕР_1 не має інформації про те чи надходили від РУ СТрО «Схід» до Генерального штабу Збройних Сил України дані про видачу, реєстрацію наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 27 від 17.04.2022р.
Запит громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 12.02.2024р. прохальної частини щодо надання інформації не містить. В означеному запиті міститься повідомлення про ненадання інформації за запитом від 23.10.2023 р., при цьому питання що стосується наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2022р. вже викладається в іншому змісті.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 4 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно до статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
На підставі викладеного вище, враховуючи наявну в матеріалах справи відповідь командира військової частини НОМЕР_1 від 11.11.2023р. № 3/5616 на колективне звернення від 23.10.2023 громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та зважаючи на той факт, що запит від 12.02.2024 р. не містить прохальної частини щодо запитуваної інформації, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної заяви.
Відповідно до пункту 2 статті 2 КАС Україниу справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства Українивизначено, що, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовної заяви та зважаючи на той факт, що позивач, у відповідності до норм ст.5 ЗУ «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 9, 72-77, 139, 241-243, 245-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювався.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька