Справа № 400/141/24
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/141/24

Перша інстанція: суддя Гордієнко Т. О.,

повний текст судового рішення

складено 14.02.2024, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за участю третьої особи: ОСОБА_1 , про скасування постанови від 31.07.2023 року ВП № 65959174,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2024 року ОСОБА_2 (позивач, ОСОБА_2 ) звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому позивач просила суд скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 65959174 від 31.07.2023.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказувала, що відповідач протиправно прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження, в зв`язку зі смертю стягувача, не перевірив наявність правонаступників у спірних правовідносинах.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.01.2024р., за клопотанням ОСОБА_1 , її залучено до участі у цій справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 надала суду пояснення , в яких просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , оскільки позов не містить посилань на норму права, яку порушив відповідач. Позивач до державного виконавця із заявою про заміну сторони виконавчого провадження не зверталась. Спірні правовідносини не передбачають правонаступництва, оскільки позивач не може успадкувати зареєстроване до смерті право померлої-фізичної особи-підприємця здійснювати господарську діяльність в магазині/користуватись магазином. Позивач не надала доказів, що вона є спадкоємицею стягувача у виконавчого провадженні. Права ФОП припинились з її смертю та не входять до складу спадщини, тому права позивача не порушені.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 65959174 від 31.07.2023 винесену головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1211,20 грн.

На вказане рішення суду третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що позивач до державного виконавця із заявою про заміну сторони виконавчого провадження не зверталась. Спірні правовідносини не передбачають правонаступництва, оскільки позивач не може успадкувати зареєстроване до смерті право померлої-фізичної особи-підприємця здійснювати господарську діяльність в магазині/користуватись магазином. Позивач не надала доказів, що вона є спадкоємицею стягувача у виконавчого провадженні. Права фізичної особи-підприємця припинились з її смертю та не входять до складу спадщини, тому права позивача не порушені.

Позивачка до апеляційного суду надала відзив на апеляційну скаргу, у якому вказуючи про безпідставність та необґрунтованість доводів апелянта, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити судове рішення без змін, мотивуючи загалом тим, що апеляційна скарга не містить доводів, які б доводили правомірність прийняття оскаржуваного рішення, чи спростовували б встановлені судом першої інстанції обставини та зроблені за наслідками розгляду справи висновки про задоволення позову.

За приписами ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що на примусовому виконанні у відповідача перебував судовий наказ Господарського суду Миколаївської області по справі№ 915/53/20 від 29.06.2021 про виселення ФОП ОСОБА_1 з приміщення магазину та повернення магазину у користування ФОП ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_3 .

Постановою від 31.07.2023 державний виконавець закінчив виконавче провадження на підставі п.3 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України Про виконавче провадження. У спірній постанові зазначено, що згідно актового запису про смерть № 7361 від 25.07.2023 стягувач померла.

Витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі свідчить, що приватним нотаріусом Цихоня В.А. зареєстрована спадкова справа щодо спадкодавця ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та довідка нотаріуса свідчить, що ОСОБА_4 подала заяву про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 .

Свідоцтво про народження свідчить, що позивач у справі є донькою ОСОБА_3 - стягувача у виконавчому провадженні ВП № 65959174.

Ухвалюючи судове рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів суду належними доказами, що діяв у спірних правовідносинах правомірно. Тому прийшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції, судова колегія виходить з наступного.

Як встановлено ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII).

За приписами ч.1 ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII).

Згідно з ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: судових наказів; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; виконавчих написів нотаріусів, тощо.

Частиною 1 статті 13 Закону № 1404-VIII та п.6 розділу І Інструкції передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1, п.3 ч.3 ст.18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Згідно з абз.2 п.1 розділу II Інструкції, виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

І силу вимог ч.5 ст.15 Закону № 1404-VIII, у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

У пунктах 12, 13 Інструкції закріплено, що у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження (припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, виконавець за заявою сторони виконавчого провадження, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали виконавець своєю постановою замінює сторону виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова виконавця долучаються до виконавчого документа при його передачі до іншого органу державної виконавчої служби або приватного виконавця або поверненні його стягувану чи до суду.

Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII.

Згідно з пунктом 3 частини першої та другої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Закінчення виконавчого провадження без належних правових підстав грубо порушує права правонаступників стягувача на неупереджене, ефективне, своєчасне і в повному обсязі виконання судового рішення.

Із зазначеного нормативного регулювання випливає, що, дотримуючись засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності виконавчого провадження, його гласності та відкритості, виконавець зобов`язаний вживати передбачених чинним законодавством заходів щодо примусового виконання рішень, належного вчинення виконавчих дій.

Отримавши дані про смерть фізичної особи - сторони виконавчого провадження, виконавець має отримати підтвердження чи спростування таких даних, звернувшись відповідно до пункту 3 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII із запитом до органу державної реєстрації актів цивільного стану згідно з компетенцією останнього, визначеного Законом України від 01 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Після отримання даних про смерть сторони виконавчого провадження виконавець має звернутися до компетентних органів/осіб для отримання відомостей про заведення спадкової справи, видачу свідоцтва про право на спадщину. Це дасть змогу виконавцеві з`ясувати, які особи як спадкоємці померлої сторони виконавчого провадження зверталися за отриманням спадщини та що саме ними було успадковано згідно зі свідоцтвом про право на спадщину.

Виходячи з викладеного слідує, що виконавець, установивши на підставі відповідних доказів факт смерті фізичної особи, яка була стороною виконавчого провадження, має вчинити дії щодо отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну такої сторони її спадкоємцями та надалі за заявою сторони звернутися до суду з відповідним поданням про заміну сторони виконавчого провадження.

Смерть, оголошення померлою або визнання безвісно відсутньою фізичної особи, яка була стороною виконавчого провадження, має виступати підставою для його закінчення лише коли виконання обов`язків такої особи чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

З наявних в матеріалах справи письмових доказів вбачається, що 25.07.2023 стягувач у виконавчому провадженні померла, а 31.07.2023 державний виконавець закінчив виконавче провадження.

Жодних доводів чи доказів при цьому стосовно вчинення будь-яких дій/заходів по встановленню правонаступника у спірних правовідносинах відповідачем до матеріалів справи надано не було.

Також, як свідчать матеріали справи, відповідач не зупиняв вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №65959174 та не отримав даних, необхідних для вирішення питання про заміну померлої сторони виконавчого провадження її спадкоємцем.

Враховуючи викладене у сукупності, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що при прийнятті постанови про закінчення виконавчого провадження відповідачем не вжито всіх належних та достатніх заходів з примусового виконання рішення суду, передбачених законом, та прийнято незаконне рішення про закінчення виконавчого провадження ВП №65959174.

Правова позиція суду першої інстанції з яким погоджується апеляційний суд узгоджується з позицією, висловленою в постанові ВС від 03.11.1020 по справі № 916/617/17, постанова ВС від 30.04.2020 по справі № 821/1715/17.

Доводи скаржниці указаного вище висновку суду першої інстанції не спростовують жодним чином.

В контексті надання оцінки окремим доводам апеляційної скарги, судова колегія звертає увагу, що обов`язковість судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст. ст. 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 2, 14, 370 КАС України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).

Принцип обов`язковості судових рішень є: складовою права особи на справедливий суд; невід`ємною складовою права кожного на судовий захист всіх конституційних прав і свобод людини і громадянина; видом державного захисту прав і свобод людини і громадянина; гарантією реалізації всіх конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя.

З приводу зауваження апелянта з приводу того, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва з огляду на те, що позивач у справі ОСОБА_2 - донька стягувача у виконавчому провадженні не може успадкувати право на здійснення підприємницької діяльності, колегія суддів звертає увагу, що рішенням суду по справі № 915/53/20 було виселено ФОП ОСОБА_1 з приміщення магазину літ. А-1, загальною площею 88,7 кв.м., із вимощенням, І, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язано повернути магазин у користування ФОП ОСОБА_3 .

При цьому, як слідує із зібраний у справі матеріалів, магазин належить ОСОБА_3 на праві власності та, відтак, відноситься до спадщини.

В свою ж чергу Боржник виконавчого провадження ФОП ОСОБА_1 доказів того, що повернула майно - магазин, що на праві власності належить ОСОБА_3 та належить до спадщини, до матеріалів справи ані під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, ані до своєї апеляційної скарги не надала.

Рішення суду по справі № 915/53/20 набрало законної сили згідно реєстру судових рішень 03.06.2021, але досі залишається не виконаним.

Водночас, як ґрунтовно звертав увагу суд першої інстанції, позивач надала суду докази, що вона звернулась до нотаріуса за отриманням спадщини за законом, майно, яке належить стягувачу у виконавчому провадженні на праві власності не повернуто, тому порушені майнові права позивача на повернення магазину, яке належить до спадщини, а не права стягувача на підприємницьку діяльність.

Колегія суддів з даного приводу також вважає за доцільне зауважити, що у розумінні приписів чинного цивільного та господарського законодавства, фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно із частиною 8 статті 4 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №920/50/19 (провадження №12-129гс19).

Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Звідси наявність у спадкодавця статусу фізичної особи-підприємця не впливає на можливість заміни стягувача (як сторони у справі, так і сторони виконавчого провадження) його правонаступником - фізичною особою.

Згідно зі ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.

Проаналізувавши усе викладене вище, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Що стосується посилань апелянта на пропуск строку позивачкою для звернення до суду з цим позовом, судова колегія враховує наступне.

Як визначено ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначав, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Приписами ч. 1 ст. 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця встановлено статтею 287 КАС України.

Згідно з вимогами п.1 ч.2 ст.287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

В силу вимог ч.ч.3,4 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Частинами 13, 14, 15 ст.171 КАС України при цьому визначено, що суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Таким чином, наведеними вище правовими нормами передбачено, що адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку. Якщо ж вказані позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду є не поважними, то суд зобов`язаний залишити позовну заяву без розгляду.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, вирішальним у визначенні строків звернення до адміністративного суду є встановлення фактів, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення.

Колегія суддів з матеріалів справи встановила, що ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.01.2024р. було задоволено клопотання позивачки про поновлення строку звернення до суду, визнано поважними причини пропуску звернення до суду з даним позовом та поновлено такий строк.

Своє клопотання про поновлення строку на звернення до суду з цим позовом, ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що 25.07.2023 помер Стягувач у виконавчому проваджені № ВП № 65959174, яка є рідною матір`ю позивачки. 25.02.2024 - останній день для прийняття спадщини (6 місячний строк). 02.08.2023 за заявою позивачки про прийняття спадщини, відкрито спадкову справу. 16.08.2023 Позивачка за приписів ч.5 ст.15 та п.5 ч. 1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-) та ст.ст. 52, 334 ГПК України звернулась із заявою щодо правонаступництва на стадії виконавчого провадження (про вказане свідчить ухвала Господарського суду Миколаївської області у справі №915/52/20 від 21.11.2023 повний текст складено 27.11.2023). 31.07.2023 оскаржуваною за позовом постановою було закінчено виконавче провадження № ВП № 65959174.

Також, позивачка вказувала, що відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону № 1404, у випадках, передбачених пунктом 3 частини 1 цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду, який його видав. Але за приписів статей 28, 39, 40 Закону № 1404 не передбачено надсилання спадкоємцям/правонаступникам постанови про закінчення виконавчого провадження, прийнятої з підстав п. 3 ч. 1 ст.39 Закону № 1404. Померлому стягувану також не надсилаються документи з виконавчого провадження. Таким чином, позивач, за її доводами, не могла дізнатись про наявність оскаржуваної постанови від ДВС.

Враховуючи положення про 6-місячний строк для прийняття спадщини, який починається з дня смерті спадкодавця визначений у книзі шостій ЦК України, позивачка не могла знати, що відповідач може закінчити виконавче провадження, яке було відкрито з метою повернення у користування Стягувана об`єкта нерухомого майна (магазину), яким заволодів Боржник. У випадку наявності правонаступництва (спадкування) відповідач лише зупиняє ВП за ч. 5 ст.15 та п. 5 ч. 1 ст.34 Закону № 1404.

Позивачка звертала увагу, що 25.02.2024 закінчується 6 місячний строк на прийняття спадщини всіма спадкоємцями та позивачка може подати заяву про заміну сторони виконавчого провадження, як то вказано в ухвалі Господарського суду Миколаївської області у справі №915/52/20 від 21.11.2023 повний текст складено 27.11.2023, якою було відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_5 (від 16.08.2023) про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. Тому позивач не могла дізнатись про дії Відповідача з закінчення виконавчого провадження та лише з 26.02.2024 може подати заяву про заміну сторони правонаступником у виконавчому провадженні.

Також, як слідує з доводів ОСОБА_2 наведених у заяві про поновлення строку на звернення до суду, 17.08.2023 позивачка, дізнавшись про наявність оскаржуваної постанови, подала на цю постанову скаргу (вхід 18.08.2023 за №10863/23) у порядку ст.ст.339-341 ГПК України (про вказане свідчить ухвала Господарського суду Миколаївської області у справі №915/52/20 від 21.11.2023 повний текст складено 27.11.2023).

21.11.2023, ухвалою Господарського суду Миколаївської області у справі №915/52/20 від 21.11.2023 (повний текст складено 27.11.2023) було закрито провадження з розгляду скарги ОСОБА_2 б/н від 17.08.2023 (вхід 18.08.2023 за №10863/23). Названі ухвали оприлюднені на сайті «Судова влада» - 08.12.2023.

18.12.2023було отримано копії повного тексту вищенаведених обох ухвал Господарського суду Миколаївської області у справі №915/52/20 від 21.11.2023 про залишення без розгляду заяви та про закриття провадження по скарзі.

Отже лише після спливу строку на подання позову у порядку ст. 287 КАСУ (строк сплив 28.08.2023) ОСОБА_2 дізналась (18.12.2023)про:

-відмову суду у задоволені заяви (поданої 16.08.2023) про заміну сторони у виконавчому проваджені, яка подана передчасно;

-про закриття провадження з розгляду скарги, оскільки скаржницю не є стороною виконавчому проваджені, а заява про заміну є передчасною.

25.12.2023 позивач звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом про скасування постанови від 31.07.2023 року ВП № 65959174.

Ухвалою суду від 28.12.2023 позовну заяву і додані до неї матеріали повернуто позивачу.

05.01.2024 позивач звернулася до суду з вказаним позовом, упродовж десятиденного строку після повернення 28.12.2023 позовної заяви.

Враховуючи викладені обґрунтування, колегія суддів вважає, що позивачкою було доведено поважність причин пропуску строку звернення до суду, тому суд першої інстанції цілком обґрунтовано поновив такий пропущений строк.

Отже є недоцільними доводи скаржниці з приводу пропуску строку позивачкою для звернення до суду з цим позовом, адже такі не спростовують висновки суду про визнання поважними причини пропуску звернення до суду позивача та поновлення йому строку звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Апеляційна скарга третьої особи не містить належних, переконливих доводів та аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог чи давали підстави вважати інакше. Суд першої інстанції правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи усе викладене вище у сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Рішення суду першої інстанції в даній справі відповідає встановленим ст.242 КАС України вимогам. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року у справі №400/141/24 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді О.О. Димерлій Ю.В. Осіпов