Справа № 420/10911/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/10911/22

Головуючий І інстанції: Аракелян М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

за участю секретаря - Брижкіної І.О. та представника відповідача - Луценко Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 25.03.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

08.08.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ НП в Херсонській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Херсонській області від 31.05.2022р. №401 в частині, що стосується застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді «звільнення зі служби в поліції»;

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Херсонській області від 22.06.2022р. №481о/с;

- поновити на посаді «інспектора-чергового управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування» ГУ НП в Херсонській області;

- стягнути з ГУ НП в Херсонській області на його користь грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним наказом ГУ НП в Херсонській області від 22.06.2022р. №481 о/с позивача було необґрунтовано притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції. При цьому, підставою для видання наказу про звільнення слугував наказ від 31.05.2022р. №401 про накладення цього дисциплінарного стягнення. Однак, позивач вважає спірні накази незаконними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки в його діях відсутній склад дисциплінарного проступку.

Так, як зазначає позивач у позові, він неодноразово робив спроби виїзду на підконтрольну Україні територію держави (про що постійно доповідав керівництву ГУ НП в Херсонській області рапортами на електронну пошту відповідача), проте, у зв`язку з постійними бойовими діями на всіх напрямках Херсонської області зробити цього йому не вдалось. Про неможливість виїзду з м.Херсон та з проханням відносно забезпечення безпечної евакуації особового складу патрульної поліції позивач також повідомляв начальника ГУ НП в Херсонській області рапортом від 13.05.2022р. А в період з 27.05.2022р. по 12.07.2022р. позивач взагалі знаходився у полоні військових РФ (інформація внесена в ЕО від 31.05.2022р. №3419 відділення поліції №1 Херсонського РУП ГУ НП), та за вказаним фактом перебування позивача в полоні ГУ НП в Херсонській області проводило службове розслідування. Позивач, у свою чергу, залишається вірним Присязі поліцейського та хоче продовжувати службу.

Представник відповідача, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги категорично не визнав та мотивовано просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року (ухваленим у відкритому судовому засіданні) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, позивач 15.04.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неповного з`ясування обставин справи, у зв`язку з чим, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2024р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

01.05.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні за участю сторін.

В подальшому, за клопотанням відповідача, дану справу було призначено до апеляційного розгляду на 29.05.2024р. в режимі «відеоконференцзв`язку».

В судове засідання 29.05.2024р. позивач (апелянт), будучи своєчасно та належним чином повідомленим, не з`явився з невідомих причин та у будь-який спосіб не повідомив суд про обставини свого не прибуття.

Представник відповідача, в свою чергу, в судовому засіданні суду 2-ї інстанції, в режимі відеоконференції апеляційну скаргу позивача не визнав та мотивовано наполягав на залишенні її без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 проходив службу в НПУ на посаді інспектора-чергового управління організаційно-аналітичного забезпечення та реагування ГУ НП в Херсонській області.

10.05.2022р. на розгляд керівництва ГУ НП в Херсонській області надійшла доповідна записка заступника начальника ГУ НП полковника поліції ОСОБА_2 від 10.05.2022р. про те, що деякі поліцейські ГУ НП не виконали вимоги наказу ГУ НП в Херсонській області від 24.02.2022р. №87 про введення Плану евакуації (передислокації) підрозділів ГУ НП в Херсонській області в безпечний район, не покинули територіальні громади Херсонської області, які перебувають у тимчасовій окупації російською федерацією, для здійснення відповідно до своєї посади повноважень, безпосередньо пов`язаних з реалізацією завдань та виконанням функцій покладених на поліцію, на підконтрольній Україні території, стосовно можливого факту порушення службової дисципліни у діях в тому числі ОСОБА_1 , що виразилось у відсутні без поважних причин на службі станом на 07.05.2022р.

10.05.2022р. наказом ГУ НП в Херсонській області №184, за вказаними в доповідній записці фактами, було призначено службове розслідування та утворено дисциплінарну комісію.

31.05.2022р. начальником ГУ НП в Херсонській області затверджено висновок службового розслідування з метою повної, всебічної та об`єктивної перевірки причин та обставин можливого порушення службової дисципліни окремими працівниками УПП Херсонської області ДПП, що виразилось у невиході на службу без поважних причин з 23.04.2022р. до 03.05.2022р. в умовах воєнного стану, у тому числі позивача.

У вказаному висновку зазначено про те, що в ході проведення службового розслідування встановлено, що 24.02.2022р. відбулося вторгнення військових російської федерації на територію України та розпочалася повномасштабна збройна агресія російської федерації проти України. Наказом ГУ НП в Херсонській області від 24.02.2022р. №87 про введення Плану евакуації (передислокації) підрозділів ГУ НП в Херсонській області в безпечний район було оголошено евакуацію особового складу, документів та майна у визначене безпечне місце. У відповідності до інформації з групи «Інформування керівників ГУ НП» у месенджері «Telegram», яка використовувалася для здійснення інформування керівників органів та підрозділів ГУ НП в Херсонській області (на той час у вказаній групі перебувало 192 керівника різних рівнів) з питань службової діяльності, встановлено, що об 11:28 год. 24.02.2022р. начальником УОАЗОР ГУ НП полковником поліції ОСОБА_3 в зазначену групу надіслано інформацію щодо отримання від начальника ГУ НП полковника поліції ОСОБА_4 та подальшу дублювання наказу про евакуацію особового складу в бік м.Миколаїв, а саме: «Все 100% эвакуация л/с!! В сторону Николаева». На запитання деяких керівників щодо евакуації, об 11:42 год. того ж дня полковником поліції ОСОБА_3 додатково здійснено наголошення на виконанні зазначеного наказу трьома знаками оклику «!!!». Надалі, о 17:40 год. полковник поліції ОСОБА_3 в указану групу надіслано повідомлення «УВАГА ВСІМ! Орієнтовно о 19:00 год., якщо не зміниться ситуація, або пропаде зв`язок забезпечити евакуацію о/с у бік м. Миколаєва». О 19:57 год. підполковником поліції ОСОБА_5 в групу надіслано повідомлення «Николаев говорит нашим сотрудникам эвакуация и выдвигаться на Вознесенск», на вказане повідомлення полковник поліції ОСОБА_4 надав команду «Так. Давайте з ними» (скріншот з групи «Інформування керівників ГУ НП»). 24.02.2022р. заступником начальника ГУ НП полковником поліції ОСОБА_6 у месенджері запропоновано працівникам повернутися до ГУ НП для несення служби. В подальшому, приблизно в обідній час, полковником поліції ОСОБА_6 за допомогою месенджера було надано команду особовому складу, який не евакуювався у безпечне місце, виїхати в бік м.Миколаєва. У відповідності до положень ч.ч.1,3 та 4 ст.5 Дисциплінарного статуту НПУ (затв. Законом України від 15.03.2018р. №2337-VIII), наказ є формою реалізації службових повноважень керівника та може віддаватися усно чи видаватися письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ віддається (видається), як правило, у порядку підпорядкованості. Також, згідно з ч.ч.1,2 ст.5 вищезазначеного Статуту, поліцейський отримує наказ від керівника в порядку підпорядкованості і зобов`язаний неухильно та у визначений строк точно його виконувати. Забороняється обговорення наказу чи його критика. За відсутності можливості виконати наказ поліцейський зобов`язаний негайно повідомити про це безпосередньому керівнику з обґрунтуванням причин невиконання і повідомленням про вжиття заходів до подолання перешкод у виконанні наказу. За інформацією УКЗ ГУ НП, станом на 24.02.2022р. загальна фактична чисельність атестованого особового складу Головного управління складає 2117 працівників. Також, аналізуючи інформацію УКЗ ГУ НП щодо чисельності атестованих працівників відповідача, які з початку широкомасштабної збройної агресії російської федерації та тимчасової окупації територій Херсонської області прибули на підконтрольну територію Збройних сил України для несення служби до підрозділів поліції інших регіонів, встановлено, що станом на 18.04.2022р. налічується 781 працівник, станом на 09.05.2022р. - 1467. Тобто, протягом 22 днів (з 18.04.2022р.-09.05.2022р.) на підконтрольну територію прибуло 686 атестованих працівників ГУ НП в Херсонській області. З метою виконання пункту 6 розділу IV рішення наради керівництва НПУ від 22.04.2022р. (протокол наради НПУ №9), службової телеграми ГУ НП від 03.05.2022р. №529/01/2-2022, керівники підрозділів (служб) та територіальних (відокремлених) підрозділів поліції ГУ НП в Херсонській області доповіли керівництву ГУНП про факти відсутності без поважних причин на службі підлеглих працівників та станом на 07.05.2022р. їх кількість становить 453 особи. На виконання п.8. розділу І «Порядку та умов виплат грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС України із специфічними умовами навчання» (затв. наказом МВС України від 06.04.2016р. №260) працівникам поліції, які відсутні на службі без поважних причин, було припинено виплату грошового забезпечення з 10.05.2022р. (наказ ГУНП від 10.05.2022 №185). Опитані під час службового розслідування керівники підрозділів (служб) і територіальних (відокремлених) підрозділів поліції ГУ НП в Херсонській області, підлеглі яких відсутні на службі без поважних причин, зазначили , що наказ начальника ГУ НП щодо здійснення евакуації в безпечний район (м.Миколаїв чи інші визначені райони) доводили своєму підлеглому особовому складу у телефонному режимі або за допомогою месенджерів.

Таким чином, дисциплінарна комісія дійшла висновку, що, зокрема, ОСОБА_1 вчинив дисциплінарний проступок, який полягає в порушенні службової дисципліни, невиконанні службових обов`язків поліцейського в період дії воєнного стану в Україні, в порушенні Присяги працівника поліції, невиконанні наказу начальника ГУ НП від 24.02.2022р. за №87 «Про введення Плану евакуації (передислокації) підрозділів ГУ НП в Херсонській області в безпечний район» та відсутності з 24.02.2022р. на службі без поважних причин.

Згідно з п.3 висновку службового розслідування від 31.05.2022р., комісія дійшла висновку, що за грубе порушення службової дисципліни, невиконання обов`язків поліцейського, вимог ч.4 ст.8, п.п.1,2 ч.1 ст.18, п.24 ст.23, п.2 ст.24, ст.64 Закону України «Про Національну поліцію», ч.1 ст.5 «Дисциплінарного статуту НПУ» (затв. Законом України від 15.03.2018р. №2337-VIII) та абз.1,2 Розділу II «Правил етичної поведінки поліцейських» (затв. наказом МВС України від 09.11.2016р. №1179), до інспектора чергової частини управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування; старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0070213), застосувати дисциплінарне стягнення у виді звільнення із служби в поліції.

31.05.2022р. ГУ НП в Херсонській області прийнято наказ №401, відповідно до п.1 якого, за грубе порушення службової дисципліни, невиконання обов`язків поліцейського, вимог ч.4 ст.8, п.п.1,2 ч.1 ст.18, п.24 ст.23, п.2 ст.24, ст.64 Закону України «Про Національну поліцію», ч.1 ст.5 «Дисциплінарного статуту НПУ» (затв. Законом України від 15.03.2018р. №2337-VIII) та абз.1,2 Розділу II «Правил етичної поведінки поліцейських» (затв. наказом МВС України від 09.11.2016р. №1179), а також за не виконання наказу начальника ГУ НП в херсонській області №87 від 24.02.2022р. «Про введення Плану евакуації підрозділів ГУ ПН в Херсонській області в безпечний район» та відсутності його на службі в період з 24.02.2022р. без поважних причин, до старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0070213) - інспектора чергової частини управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування, застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

22.06.2022р. ГУ НП в Херсонській області, на виконання вказаного вище наказу №401 від 31.05.2022р., прийнято наказ №481о/c, яким, відповідно до п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» було звільнено зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , інспектора чергової частини (на правах відділу) управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування.

Вважаючи оскаржувані накази протиправними та такими, що прийняті з порушенням положень діючого законодавства, позивач звернувся до суду із даним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, як наслідок, відсутності законних підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.4 ст.43 Конституції України).

Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII, поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Відповідно до ст.19 Закону №580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

За змістом п.24 ч.1 ст.23 Закону №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань бере участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості.

Як визначено ч.2 ст.24 Закону №580-VIII, у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

Частиною 3 ст.24 Закону №580-VIII передбачено, що у ході забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції та дислокуються в межах Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, області, м.Києва, підпорядковуються відповідному начальнику ГУ НП в Автономній Республіці Крим та м.Севастополі, області, м.Києві.

Особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту:

«Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».

Порядок складання Присяги працівника поліції встановлює МВС України (ст.64 Закону № 580-VIII).

Згідно з п.6 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Відповідно до абз.1,2 і 12 п.1 розділу II «Правил етичної поведінки поліцейських» (затв. наказом МВС України від 09.11.2016р. №1179), під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен: неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

За визначенням, наведеним у ч.1 ст.1 «Дисциплінарного статуту НПУ» (затв. Законом України від 15.03.2018р. №2337-VIII), службовою дисципліною є дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів НПУ, нормативно-правових актів МВС України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Дисципліна, як це чітко передбачено ч.2 вказаної статті, ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

У силу вимог п.п.1, 4, 5 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених у ст.18 Закону №580-VIII, зобов`язує поліцейського, з-поміж іншого, бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника.

Відповідно до ч.3 ст.4 Дисциплінарного статуту, наказ може віддаватися усно чи видаватися письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Згідно з ч.1 ст.5 Дисциплінарного статуту, поліцейський отримує наказ від керівника в порядку підпорядкованості та зобов`язаний неухильно та у визначений строк точно його виконувати.

Забороняється обговорення наказу чи його критика.

Частиною 1 ст.11 цього Статуту визначено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади і спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом.

У свою чергу, дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (ст.12 Дисциплінарного статуту).

За змістом ч.ч.1,2 ст.13 Дисциплінарного статуту, дисциплінарне стягнення вважається засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.

Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.

Положеннями ч.3 ст.13 Дисциплінарного статуту передбачено те, що до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Відповідно до ч.ч.2,3,10 ст.14 Дисциплінарного, статуту службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків. Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Порядок же застосування дисциплінарних стягнень визначено у ст.19 Дисциплінарного статуту, за правилами ч.3 якої, під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або ж обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Статтею 21 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку і не пізніше шести місяців із дня його вчинення шляхом видання дисциплінарного наказу. У разі проведення службового розслідування за фактом вчинення дисциплінарного проступку днем його виявлення вважається день затвердження висновку за результатами службового розслідування.

Перебування поліцейського на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності) чи у відпустці не перешкоджає застосуванню до нього дисциплінарного стягнення.

Згідно з ч.1 ст.26 Дисциплінарного статуту, у період дії воєнного стану службове розслідування проводиться з дотриманням вимог цього Статуту з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Службове розслідування призначається та проводиться у формі письмового провадження.

У свою чергу, п.1 розділу ІІ «Порядку проведення службових розслідувань у НПУ» (затв. наказом МВС України від 07.11.2018р. №893) визначено, що службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення. Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII, у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Як загальновідомо, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російською федерацією проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону №389-VIII, з 05:30 год. 24.02.2022р. на території України було введено воєнний стан.

Оцінюючи висновки суду попередньої інстанції, рішення якого переглядається, у взаємозв`язку із аргументами учасників справи, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що службова дисципліна полягає у виконання (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку і правил, що такими нормативно-правовими актами передбачені.

Службова дисципліна зобов`язує поліцейського бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України.

Також, системний аналіз вказаних правових норм дозволяє стверджувати, що під час вирішення питання про те, чи є порушення службових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Так, як встановлено судами обох інстанцій та підтверджується матеріалами справи, підставою для проведення службового розслідування стала фактична відсутність ОСОБА_1 на службі з 24.02.2022р. та невиконання ним наказу керівника ГУ НП про евакуацію з м.Херсон.

При цьому, фактична відсутність позивача на службі в період з 24.02.2022р. по 31.05.2022р. підтверджується наявними в матеріалах справи актами від 07.05.2022р. №621/2/02-2022, від 10.05.2022р. №660/2/02-2022 та від 31.05.2022р. №1036/2022.

Відповідно до наявного у справі наказу начальника ГУ НП в Херсонській області «Про введення Плану евакуації (передислокації) підрозділів ГУНП в Херсонській області в безпечний район» від 24.02.2022р. №87, цин наказом було наказано з 06.00 год. 24.02.2022р. ввести в дію План евакуації (передислокації) підрозділів ГУНП в Херсонській області в безпечний район (п.1 наказу).

Основним місцем евакуації визначено Миколаївську область (п.2 наказу).

Заступникам начальника Головного управління, керівникам структурних підрозділів апарату, начальникам територіальних (відокремлених) підрозділів ГУ НП та підпорядкованих їм відділів і відділень поліції забезпечити виконання заходів, передбачених Планом. Організувати завантаження та вивезення у визначені безпечні райони службової документації, зброї та інших матеріальних цінностей. Довести до відома підпорядкованих працівників інформацію щодо місця передислокації ГУ НП у відповідних областях (п.3 наказу).

Крім того, судом попередньої інстанції встановлено, що вказівку евакуюватися працівникам поліції також було надано у месенджері в групі «УОАЗОР» заступником начальника ГУ НП в Херсонській області ОСОБА_6 25.02.2022р. о 14:10 год. Опитані під час службового розслідування керівники підрозділів (служб) та територіальних (відокремлених) підрозділів поліції, підлеглі яких відсутні на службі без поважних причин, зазначили, що наказ начальника ГУ НП щодо здійснення евакуації в безпечний район (м.Миколаїв або ж інші визначені райони) доводили своєму підлеглому особовому складу у телефонному режимі або за допомогою месенджерів.

Що ж стосується доводів позивача про те, що йому нібито не було відомо про наказ щодо необхідності евакуації, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій, що вказані доводи є неспроможними та недоведеними і повністю спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Так, зокрема, судами обох інстанцій було встановлено, що ОСОБА_7 в позовній заяві особисто вказав, що керівництвом ГУ НП (з першого дня окупації Херсонської області) на територію Миколаївської області не вжито жодних заходів щодо евакуації підпорядкованого особового складу та членів їх сімей, а згідно з інформацією з офіційних джерел, з моменту окупації до теперішнього часу з території Херсонської області органами влади «зелені коридори для евакуації» на підконтрольну Україні територію жодного разу не організовувались.

У позовній заяві позивач також зазначив, що наказ ГУ НП в Херсонській області «Про введення Плану евакуації (передислокації) підрозділів ГУ НП в Херсонській області в безпечний район» від 24.02.2022р. №87 надійшов на месенджер «Ватсап» 28.03.2022р.

Тобто, з огляду на зміст таких тверджень, суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу було достеменно відомо про евакуацію до м.Миколаїв з метою подальшого проходження служби, а усі його аргументи спираються на твердження, що спосіб повідомлення був зроблений неналежним чином та відповідачем не було вжито заходів щодо організації евакуації позивача за його зверненням. А тому, за наявності бажання дізнатися про можливі шляхи евакуації та відповідні заходи позивач мав можливість це зробити, уточнити алгоритм дій та шляхи, якими можливо було дістатися до м.Миколаєва.

За інформацією Херсонської ОВА, станом на 30.05.2022р., за даними операторів мобільного зв`язку тимчасово окуповану територію Херсонської області покинуло 178 224 жителів Херсонської області.

З наведених підстав, доводи ОСОБА_1 про те, що будь-яка можливість виїзду з тимчасово окупованої території Херсонської області була відсутня, оцінюються судовою колегією критично та є такими, що спростовуються, зокрема, статистичними даними, відповідно до яких приблизно 50% населення Херсонської області залишило окуповані російською федерацією території та виїхало на підконтрольну територію України.

Жодного належного спростування даних обставин позивачем під час розгляду справи як у суді 1-ї інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не зазначено, та відповідних доказів не надано.

Більш того, відповідно до наявної у справі довідки Управління кадрового забезпечення ГУ НП в Херсонській області від 31.05.2022р.:

- станом на 24.02.2022р. штатна чисельність поліцейських складала 2419 одиниць, некомплект складав 302 посади, фактична чисельність поліцейських склала 2117 працівників;

- станом на 18.04.2022р. з тимчасово окупованої території України, зокрема, м.Херсон та Херсонської області на підконтрольну Україні територію всього евакуювався (передислокувався) 781 поліцейський;

- станом на 09.05.2022р. з тимчасово окупованої території України, зокрема, м.Херсон та Херсонської області на підконтрольну Україні територію всього евакуювались (передислокувались) 1467 поліцейських;

- станом на 31.05.2022р. з тимчасово окупованої території України, зокрема, м.Херсон та Херсонської області на підконтрольну Україні територію всього евакуювались (передислокувались) 1525 поліцейських.

Вищевказані дані повністю спростовують твердження позивача щодо неможливості виїзду з тимчасово окупованої території Херсонської області в період з березня до травня 2022р.

Позивач, починаючи з 24.02.2022р. та до травня 2022р. перебував на території Херсонської області та про жодні спроби прибути до місця дислокації підрозділу у м.Миколаїв керівництву не повідомляв, надіславши виключно на електронну адресу ГУ НП в Херсонській області рапорт від 13.05.2022р., в якому він просив посприяти в організації гуманітарного (зеленого) коридору для негайного виїзду на підконтрольну Україну, виокремивши себе особисто та свою сім`ю як осіб, які потребують індивідуального підходу при вирішенні цього питання.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, як поліцейський, який склав Присягу на вірність Українському народові та сумлінність виконання службових обов`язків, на виконання Закону №580-VIII та Дисциплінарного статуту, мав вживати всіх можливих заходів з метою виконання повноважень необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Проте, ОСОБА_1 , як встановлено судом 1-ї інстанції, не прибув (не евакуювався) до місця передислокації станом на 31.05.2022р. (день видання наказу про застосування дисциплінарного стягнення), тобто фактично самоусунувся від виконання службових обов`язків поліцейського від захисту Українського народу, територіальної цілісності України, здійснення заходів із забезпечення публічного порядку та безпеки в умовах воєнного стану і надання допомоги цивільним особам.

Одночасно, слід наголосити й на тому, що поліцейському не надано повноважень самостійного, вільного визначення ним місця несення служби, зміну підрозділу, самостійного усунення поліцейським від виконання обов`язків за основним місцем несення служби без відповідного наказу безпосереднього керівника.

Відповідно до п.1 Розділу І Правил встановлено, що вони поширюються на всіх поліцейських, які проходять службу в НПУ.

Дотримання вимог цих Правил є обов`язком для кожного поліцейського незалежно від займаної посади, спеціального звання та місцеперебування.

Згідно з п.1 Розділу ІІ Правил, під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен, зокрема, неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами.

При цьому, п.3 Розділу IV Правил передбачено те, що за будь-яких обставин і відносно будь-якої людини як у робочий, так і в неробочий час поліцейський зобов`язаний дотримуватися норм професійної етики.

Судова колегія звертає увагу, що дотримання вище зазначених вимог Дисциплінарного статуту та Правил є обов`язком кожного поліцейського не залежно від того перебуває він під час виконання службових обов`язків чи у позаслужбовий час, що пов`язане з особливостями проходження служби в НПУ.

Крім того, з тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, вбачається, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.

Присяга поліцейського передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно.

Тобто, порушення Присяги - це фактично несумлінне та недобросовісне виконання обов`язків поліцейським. Про несумлінність дій (бездіяльності) поліцейського свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.

Невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності.

Подібна правова позиція викладена, у постанові Верховного Суду від 21.07.2022р. у справі №160/11795/20.

Також, суд апеляційної інстанції, при вирішенні цього спору ураховує висновки Європейського Суду з прав людини у справі «Вільхо Ескелінен та інші проти Фінляндії» за заявою 63235/00, що викладені у рішенні від 19.04.2007р.

Так, у вказаному рішенні Європейський Суд з прав людини вказав: « 47. У зв`язку з цим Суд запровадив функціональний критерій, заснований на характері обов`язків службовця та його відповідальності. Особи, що займають посади, пов`язані з виконанням обов`язків щодо захисту загальнодержавних інтересів або з участю у здійсненні визначених публічним правом повноважень, володіють частиною суверенної влади держави. Держава має законний інтерес щодо налагодження з такими службовцями спеціальних відносин, заснованих на вірності та відданості. З іншого боку, щодо інших посад, які не мають у собі аспектів «державного управління», держава не має такого інтересу. (див. згадану вище справу «Пеллегрін» (Pellegrin), п.65).

Таким чином, Суд постановив, що із сфери застосування п.1 ст.6 вилучаються лише такі спори, що порушуються державними службовцями, чиї обов`язки є типовим прикладом специфічної діяльності, пов`язаної з державною службою, оскільки останні діють як представники державної влади і відповідають за захист загальнодержавних інтересів та інтересів інших державних органів. Яскравим прикладом такої діяльності є збройні сили і поліція (п.66). Суд дійшов висновку про те, що жодні спори між адміністративними органами та службовцями, які займають посади, пов`язані з виконанням покладених публічним правом повноважень, не входять до сфери застосування п.1 ст.6 (п.67).

Суд наголошує, що рішення у справі «Пеллегрін» (Pellegrin) було сформульоване досить категорично; якщо посада належала до зазначеної категорії, то всі спори, незалежно від їхньої природи, вилучалися із сфери застосування ст.6. Допускався тільки один виняток: всі спори, що стосувалися пенсій, підпадали під сферу застосування п.1 ст.6, оскільки з виходом на пенсію службовця, спеціальні відносини між ним та державними органами припиняються. Службовець опиняється в ситуації, яка прирівнюється до ситуації службовців, які працюють згідно з приватним правом: спеціальні відносини, засновані на вірності і відданості, що пов`язують його з державою, перестають існувати, і такий службовець не може більше володіти частиною суверенної влади держави (див. згадану вище справу «Пеллегрін» (Pellegrin), п. 67).

Важливо відзначити і той факт, що Суд підкреслив, що при використанні функціонального критерію він повинен, виходячи з предмета та цілей Конвенції, застосовувати обмежувальне тлумачення винятків із гарантій, що надаються п.1 ст.6. Це має зменшити число випадків, коли державні службовці не могли б скористатися наданим їм конкретним і ефективним захистом (як це підтверджується у рішенні «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France) [ВП], № 30979/96, п. 40, ECHR2000-VII).».

Вказане рішення стосувалося ст.6 Конвенції «Право на справедливий суд», проте наведений у рішенні функціональний критерій із посиланням на рішення у справі «Пеллегрін», на думку суду, може бути застосований і у цій справі.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що дисциплінарною комісією та судом 1-ї інстанції не взяті до уваги об`єктивні обставини, що перешкоджали йому виїхати.

Разом із тим, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що ОСОБА_1 був поліцейським, який виконує обов`язки щодо захисту загальнодержавних інтересів, у тому числі, й під час воєнного стану, склав Присягу поліцейського та є державним службовцем, який несе службу особливого характеру.

Так, держава може встановлювати для поліцейських окремий порядок проходження служби, який відрізняється від виконання обов`язків працівником за трудовим законодавством, і такий порядок може обмежувати права осіб, які проходять службу у поліції по відношенню до прав інших працівників, які виконують роботу за трудовим законодавством, у тому числі й шляхом зобов`язання евакуюватися з окупованої території з метою подальшого виконання службових обов`язків.

Разом із тим, суд попередньої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи позивача з приводу неможливості його евакуації у зв`язку з відсутністю «зелених коридорів» не можуть бути розцінені як поважність відсутності на службі в період дії воєнного стану, оскільки, як правильно зазначено судом, служба в поліції вимагає наявність у її працівників додаткових психологічних якостей, відчуття відповідальності, здатність логічно мислити і дотримуватися спокою в складних ситуаціях, здатність приймати рішення у складних ситуаціях.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що накладене дисциплінарне стягнення є співмірним із виявленим проступком позивача, та є необхідним засобом підтримання службової дисципліни, а тому відсутні жодні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що він в жодній із зазначених груп обміну текстовим повідомленнями не перебував, оскільки згідно зі штатним розписом його посада не належить до керівництва ГУ НП, керівників служб і кущових управлінь / відділів поліції, а тому, на його думку, він не міг отримати та виконати наказ наданий таким чином, колегія суддів, як і суд 1-ї інстанції, відхиляє, оскільки, як встановлено судом апеляційної інстанції, саме в групі «УОАЗОР» у месенджері «Telegram» 24.02.2022р. о 05:02 був оголошений збір по тривозі, та саме про цю подію позивач зазначає у своїх поясненнях. При цьому назва «УОАЗОР» відповідає назві управління, в якому позивач проходив службу - управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування. Крім того, вихід з певних груп у месенджері «Telegram» вже після окупації, дійсно є виправданим, але не свідчить про необізнаність позивача щодо евакуації.

Крім того, суд першої інстанції також установив, що вказівку евакуюватися працівникам поліції було надано у месенджері в групі «УОАЗОР» заступником начальника ГУНП в Херсонській області Захарченком Д.А. 25.02.2022р. о 14:10 год.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.77 КАС України).

Статтею 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ст.74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.75 КАС України).

Як передбачено ст.76 КАС України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність чи відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет) (ч.1 ст.99 КАС України).

Відповідно до ч.2 означеної статті, електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Законом може бути визначено й інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.99 КАС України, учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, визначеному законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

У силу вимог ч.5 ст.99 КАС України, якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Отже, з аналізу наведених норм права убачається, що учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом.

Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ, який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Подібна правова позиція з цього спірного питання викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2021р. у справі №922/51/20.

За змістом ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003р. №851-IV, електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

При цьому, оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або ж підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа (ч.ч.1,2 ст.7 Закону №851-IV).

Верховний Суд у постановах від 13.07.2020р. у справі №753/10840/19 і від 18.02.2021р. у справі № 442/3516/20 надані сторонами скріншоти повідомлень з телефону та планшету, роздруківки з «Viber» фактично визнав належними та допустимими доказами, які були досліджені судами у їх сукупності та яким надана належна правова оцінка.

Також, Верховний Суд у постановах від 17.04.2020р. у справі №905/2319/17, від 25.03.2020р. у справі №570/1369/17 та від 27.11.2019р. у справі №1540/3778/18 дійшов висновку, що переписка у «Viber», «Skype» та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах.

Не є порушенням норм процесуального права не дослідження оригіналу електронного доказу за наявності в матеріалах справи паперових копій цих доказів та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу (постанови Верховного Суду від 28.04.2021р. у справі № 234/7160/20, від 18.06.2021р. у справі №234/8079/20).

За правилами ч.ч.3,5 ст.99 КАС України, праву учасника справи подати до суду паперову копію електронного доказу відповідає право суду витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу з власної ініціативи, зокрема, у випадку, якщо суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Разом із тим, невзяття судом до уваги паперової копії оригіналу електронного доказу являється процесуальним наслідком саме неподання оригіналу електронного доказу на вимогу суду (а не неподання його разом із позовом чи відзивом на нього).

Відповідно, добросовісно реалізуючи право на подання електронного доказу в його паперовій копії, учасник справи, виходячи з принципу правової визначеності, може розраховувати на відповідні процесуальні дії суду, у випадку виникнення у нього (суду) сумнівів щодо відповідності поданої паперової копії оригіналу, включаючи і право учасника справи, у разі відсутності у нього можливості подати доказ, який витребовує суд, або відсутності можливості подати такий доказ у встановлені строки, повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про витребування таких доказів (стаття 80 КАС України).

Колегія суддів, досліджуючи матеріали даної справи, зазначає, що порушень порядку надання і отримання доказів у суді попередньої інстанції не встановлено, і судом була здійснена належна оцінка означених доказів. При цьому зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що у суду не було сумніву щодо відповідності паперових копій електронних доказів оригіналам.

Вказане свідчить про відсутність підстав для дослідження оригіналів електронних доказів за наявності в матеріалах справи паперових копій цих доказів та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині незгоди скаржника із проведеною судом першої інстанції оцінкою електронних доказів не може бути належною і достатньою підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, адже по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду попередньої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Більш того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, колегія суддів, діючи відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України, враховує аналогічні висновки Верховного Суду по подібним правовідносинам, викладені у постанові від 11.04.2024р. у справі №420/9545/22.

Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, а також через призму згаданих правових висновків Верховного Суду, колегія суддів доходить висновків про відсутність підстав для задоволення даної апеляційної скарги позивача та, відповідно, задоволення його позовних вимог.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 03.06.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко