Справа № 380/15557/22
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2024-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 травня 2024 року

м. Київ

справа № 380/15557/22

адміністративне провадження № К/990/18638/24

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шишова О. О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року у справі №380/15557/22 за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці про визнання дій та бездіяльності протиправними,

установив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської митниці, у якому просив:

- визнати протиправними дії колишньої Львівської митниці ДФС Ї тепер Державної митної служби України Ї в особі Львівської митниці Держмитслужби України по вилученні автомобіля марки «VOLVO» (модель V40, реєстраційний номер « НОМЕР_1 ») без належного процесуального та документального оформлення протоколом вилучення транспортного засобу, за встановленою формою;

- визнати протиправною бездіяльність Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України щодо невиконання постанови Галицького районного суду м. Львова від 07.06.2016 № 461/3998/16 в частині повернення автомобіля марки «VOLVO» (модель V40, реєстраційний номер « НОМЕР_1 »);

- визнати протиправним заволодіння (володіння) митницею автомобілем марки «VOLVO» (модель V40, реєстраційний номер « НОМЕР_1 ») після вступу постанови Галицького райсуду м. Львова в законну силу;

- визнати протиправним зберігання митницею автомобіля марки «VOLVO» (модель V40, реєстраційний номер « НОМЕР_1 ») після вступу постанови Галицького райсуду м. Львова в законну силу, зберігання якого як доказу давно відпало;

- визнати протиправним зберігання митницею автомобіля марки «VOLVO» (модель V40, реєстраційний номер « НОМЕР_1 ») після після набрання чинності постановою Галицького райсуду м. Львова, без його документального обліку в порядку Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»;

- визнати протиправними дії Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України щодо нарахування витрат за зберігання автомобіля марки «VOLVO» (модель V40, реєстраційний номер « НОМЕР_1 ») в сумі 552 425,30 грн і вимагання їх сплати, включаючи і судовий порядок їх стягнення;

- зобов`язати відповідача утриматись від наступних нарахувань нереальних витрат за вигадане ним «зберігання» автомобіля та вимог зі сплати штрафу;

- зобов`язати Державну митну службу України в особі Львівської митниці Держмитслужби України повернути автомобіль марки «VOLVO (модель V40, реєстраційний номер « НОМЕР_1 ») без оплати нарахованих митницею придуманих витрат за зберігання автомобіля;

- притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України (01601. м. Київ. вул. Бастіонна. 6);

- стягнути з Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України через Державне казначейство України 552 425,30 грн матеріальної шкоди (реальних збитків), які, як вбачається зі змісту листа митниці та позову, позивач повинен сплатити в цілях повернення автомобіля;

- стягнути з Державної митної служби України в особі Львівської митниці Держмитслужби України через Державне казначейство України 20 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Львівської митниці Державної митної служби України, яка полягає у неповерненні ОСОБА_1 автомобіля марки «VOLVO» (модель V-40, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2002 р.в, об`єм двигуна 1870,00 см, 3 тип двигуна дизель). Зобов`язано Львівську митницю повернути ОСОБА_1 автомобіль марки «VOLVO» (модель V-40, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2002 р.в, об`єм двигуна 1870,00 см, 3 тип двигуна дизель). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України установлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У поданій касаційній скарзі скаржник покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд звертає увагу скаржника на те, що обов`язковими умовами для оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права; безпосередній висновок судів попередніх інстанцій, який такому суперечить; обґрунтування подібності правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).

Згідно з правилами частини четвертої статті 330 КАС України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Касаційна скарга містить лише виклад обставини справи, цитати нормативних актів та незгоду з рішеннями суду першої та апеляційної інстанції з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.

Суд вважає, що підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою (наведенням) конкретних висновків суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які застосовані цим судом для ухвалення відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було неправильно застосовано, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися. Мають бути також зазначені правові висновки Верховного Суду, стосовно конкретних норм права, які, за наявності подібних правовідносин, не враховані судом апеляційної інстанції.

У разі, якщо скаржник вважає, що суди порушили норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, тоді у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

Отже, касаційна скарга повинна містити покликання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи для обґрунтування своєї позиції.

Таким чином, оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, позивач не вказав які саме норми матеріального права неправильно застосовані чи які норми процесуального права порушено судами, незазначені правові висновки Верховного Суду, стосовно конкретних норм права, які за наявності подібних правовідносин, не враховані судом апеляційної інстанції.

Також, для обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник покликається на частину 3 статті 353 КАС України.

Згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до положень пункту 3 частини третьої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Водночас пунктом 2 частини першої статті 311 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Дослідивши касаційну скаргу на предмет відповідності вищенаведеним вимогам процесуального закону, суд установив, що скаржник як на підставу касаційного оскарження покликається на частину третьої статті 353 КАС України та зазначає, що суд апеляційної інстанції порушуючи норми процесуального права, розглянув справу без належного повідомлення та (або) виклику сторін учасників справи.

Разом з тим, скаржник не надав доказів для підтвердження факту неповідомлення належним чином його або його представника про дату, час і місце судового засідання.

Суд касаційної інстанції позбавлений можливості перевірки указаної обставини, оскільки питання про витребування матеріалів справи вирішується на стадії відкриття касаційного провадження.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень суд першої інстанції вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Разом з цим, оскарження ухвалених судових рішень у справі, розгляд якої відбувся за правилами спрощеного позовного провадження, вимагає від скаржника зазначення у касаційній скарзі випадку, перелік яких міститься у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Позивач, обґрунтовуючи можливість касаційного оскарження у цій справі судових рішень, покликається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастовчої практики, також зазначає, що суд помилково відніс справу до категорії незначної складності.

Однак, сама лише вказівка на те, що справа має фундаментальне значення та суд помилково відніс справу до категорії незначної складності, без належного обґрунтування та за відсутності належних та допустимих доказів, не може бути визнана судом підставою для відкриття у малозначних справах та у справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому, з урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Керуючись статтями 328, 330, 332, 359 КАС України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року у справі №380/15557/22 повернути скаржнику.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя О. О. Шишов