Справа № 160/6235/24
Суддя: Бухтіярова Марина Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 червня 2024 рокуСправа №160/6235/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бухтіярової М.М.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження (у письмовому проваджені) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі відповідач-1), Державної судової адміністрації України (далі відповідач-2), в якій позивач просить:
-визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 29 лютого 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн. 00 коп.;
- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Шелестову Кирилу Олександровичу на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року у розмірі 2270 грн. 00 коп., щомісячні доплати у відповідних відсотках за вислугу років та науковий ступінь, допомоги на оздоровлення, за період з 01 січня по 31 грудня 2021 року, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів;
-зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Шелестову Кирилу Олександровичу на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2022 року у розмірі 2481 грн. 00 коп., щомісячні доплати за вислугу років та науковий ступінь, допомоги на оздоровлення, за період з 01 січня по 31 грудня 2022 року, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів;
-зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Шелестову Кирилу Олександровичу на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року у розмірі 2684 грн. 00 коп., щомісячні доплати за вислугу років та науковий ступінь, допомоги на оздоровлення, за період з 01 січня по 31 грудня 2023 року, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів;
-зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Шелестову Кирилу Олександровичу на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року у розмірі 3028 грн. 00 коп., щомісячні доплати у відповідних відсотках за вислугу років та науковий ступінь, допомоги на оздоровлення, за період з 01 січня по 29 лютого 2024 року, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.
-зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити територіальне управління Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди і допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за період з 01 січня по 31 грудня 2021 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2021 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2 270 гривень, за період з 01 січня по 31 грудня 2022 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2022 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня, за період з 01 січня по 31 грудня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 гривень, за період з 01 січня по 29 лютого 2024 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2024 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 гривні.
У позовних вимогах позивачем також заялено клопотання зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області подати звіт про виконання рішення суду.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» №590/2010 від 30.04.2010 його призначено на посаду судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська строком на п`ять років. Наказом голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 33-к від 12.05.2010 він приступив до виконання обов`язків судді вказаного суду. Указом Президента України «Про призначення суддів та тимчасове переведення суддів» № 443/2017 від 29.12.2017 - призначено на посаду судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Наказами голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 136-к від 01.07.2020, № 13-к від 08.02.2021, № 1-к від 04.01.2022, №4-к від 04.01.2023 та 1-к від 01.01.2024 встановлено щомісячну доплату до посадового окладу за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу. Позивач вказує, що за період з з 01 січня 2021 року по 29 лютого 2024 року суддівська винагорода виплачувалась йому не у відповідності до положень пункту 1 частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який є спеціальним законом, без урахування встановленого законом розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2021 рік з 01.01.2021 у розмірі 2270,00грн., на 2022 рік з 01.01.2022 у розмірі 2481,00грн., на 2023 рік з 01.01.2023 у розмірі 2684,00грн. та на 2024 рік з 01.01.2024 у розмірі 3028,00грн., тобто не у належному розмірі. За вказаний період ТУ ДСА в Дніпропетровській області нараховувало суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення з величини під назвою «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», в розмірі 2102 грн. Однак, відповідно до приписів спеціального законодавства, відповідач повинен був нарахувати суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач вважає, що обмеження у виплаті суддівської винагороди з врахуванням величини у розмірі 2102,00грн. під назвою «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня» порушує його право на мирне володіння майном та на законне сподівання, регламентовані статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції прав людини про захист прав людини і основоположних свобод, призводить до зменшення розміру суддівської винагороди і, відповідно, порушення прав та гарантій, що зумовило звернення до суду із цим позовом.
Ухвалою суду від 11.03.2024 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку відмовлено, позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачеві строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду, вказавши підстави для поновлення строку наданням доказів поважності причин його пропуску.
18.03.2024 позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, долучивши клопотання про поновлення строку з обґрунтуванням поважних причин пропуску строку.
Ухвалою суду від 25.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/6235/24; визнано причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновлено позивачу строк звернення до суду із цим позовом; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 11.04.2024 та запропоновано відповідачам, у разі невизнання адміністративного позову, подати до суду відзив на позов разом з доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення (в разі неможливості їх подання - зазначити докази, які не можуть бути подані разом з відзивом із зазначенням причин їх неподання) та документами, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, відповідно до вимог ст. 162 КАС України.
Цією ж ухвалою суду витребувано від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області у термін, що встановлений для подачі відзиву на позовну заяву, довідку про розмір нарахованої, утриманої та фактично виплаченої суддівської винагороди судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 29 лютого 2024 року включно.
Копія ухвали від 25.03.2024 разом із повістками про виклик була скерована учасникам справи засобами електронного зв`язку через Електронний суд, та доставлені, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
27.03.2024 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
01.04.2024 відповідачем-1 подано відзив на позов, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог, просить у їх задоволенні відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Законом № 1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду, який становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. При цьому, норма частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII є бланкетною, оскільки встановлює лише кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу судді місцевого суду (30), але не встановлює розміру прожиткового мінімуму, який необхідний для цього. У зв`язку з цим, для встановлення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року необхідно звернутися до іншого закону, який встановлює такий розмір прожиткового мінімуму при визначенні базового розміру посадового окладу судді. Такі норми доповнять частину третю статті 135 Закону 1402-VIII і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді. Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року №1082-IX, Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року №1928-IX, Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року №2710-IX та Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 № 3460-ІХ, яким встановлено прожитковий мінімум, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102 гривні. Отже, законодавець чітко передбачив, що для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, установлений на 01 січня відповідного календарного року. При цьому, порівняльний аналіз змісту норм пункту 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII та статті 7 Закону №1082-ІХ, Закону №1928-ІХ, Закону №2710-ІХ, Закону №3460-ІХ (в частині встановлення розміру прожиткового мінімуму, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді) дає підстави для висновку, що норму пункту 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII та норму статті 7 Закону №1928-ІХ, Закону №2710-ІХ, Закону №3460-ІХ (у вказаній частині) викладено в різному формулюванні, але при однаковому розумінні розміру прожиткового мінімуму, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, тобто обома цими нормами базовий розмір посадового окладу судді визначається з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлений станом на 01 січня відповідного року. Таким чином, наявність в статті 7 Закону №2710-ІХ, Закону №1928-ІХ, Закону №2710-ІХ, Закону №3460-ІХ формулювання «який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» лише вказує на випадок застосування такого розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня відповідного року в контексті якого вжито це формулювання. Законом №1402-VIII врегульовано розмір суддівської винагороди, який передбачає кількісну складову прожиткових мінімумів. При цьому, кількісна складова прожиткового мінімуму не зменшувалася, та не змінювалася на протязі 2021-2024 років. Розрахунок фактичного розміру прожиткового мінімуму регулюється виключно Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. Таким чином, позивачу як нараховувалося, так і виплачувався 30 прожиткових мінімумів, встановлених Законом № 1402-VIII. Разом з цим, зазначені Закони №1082-ІХ, №1928-ІХ, №2710-ІХ, №3460-ІХ в судовому порядку не скасовувались, не конституційним не визнавались та є чинними. За викладених обставин, вважає, що застосовуючи норми в частині встановлення розміру прожиткового мінімуму, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у період з 01 січня 2021 року по 29 лютого 2024 року, відповідач-1, як територіальний орган Державної судової адміністрації України, виконуючи функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів в межах бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України, діяв в межах чинного законодавства, тому вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.
У відзиві відповідачем заявлено клопотання проводити розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача-1.
До відзиву відповідачем-1 долучено витребувані докази: довідки №Б-с-356 від 27.03.2024, №Б-с-357 від 27.03.2024, №Б-с-358 від 27.03.2024, №Б-с-359 від 27.03.2024.
У підготовче засідання 11.04.2024 сторони не з`явились, про дату, час та місце проведення засідання повідомлені належним чином. Протокольною ухвалою суду від 11.04.2024 підготовче засідання було відкладено та наступне засідання призначено на 03.05.2024.
У підготовче засідання 03.05.2024 сторони не з`явились, про дату, час та місце проведення засідання повідомлені належним чином, про причини неявки відповідач-2 суд не повідомив, клопотання про відкладення підготовчого засідання не надходило.
Відповідач-2 своїм правом подати відзив на позов не скористався.
Ухвалою суду від 03.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 16.05.2024.
У судове засідання 16.05.2024 сторони не з`явились, про дату, час та місце проведення засідання повідомлені належним чином. Судом враховано, що позивач клопотав розгляд справи здійснювати без його участі, а також викладене відповідачем-1 у відзиві клопотання про розгляд справи за відсутністю уповноваженого представника.
Відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (пункт 10 частини першої статті 4 КАС України).
З огляду на викладене, а також зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, подальший розгляд справи судом вирішено здійснювати у порядку письмового провадження.
Враховуючи, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, фіксування судового засідання відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Частиною четвертою статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з частиною п`ятою статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення у порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Баглійським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України у Дніпропетровській області; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Указом Президента України від 30.04.2010 №590/2010 «Про призначення суддів» позивач призначений на посаду судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська строком на п`ять років.
Наказом голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №33-к від 12.05.2010 ОСОБА_1 прийнято на посаду судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з 12 травня 2010 року з окладом згідно з штатним розписом.
Указом Президента України від 29.12.2017 №443/2017 «Про призначення суддів та тимчасове переведення суддів» позивач призначений на посаду судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.
Наказом голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №4-к від 17.01.2020 «Про визначення стажу роботи на посаді судді суддям Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та права виплати надбавки за вислугу років» позивачу визначено стаж роботи на посаді судді станом на 01.01.2020 14 років 06 місяців 03 дні та щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу.
Наказом голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №136-к від 01.07.2020 «Про визначення стажу роботи на посаді судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та права виплати надбавки за вислугу років» позивачу визначено стаж роботи на посаді судді станом на 01.07.2020 15 років 00 місяців 03 дні та щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40% від посадового окладу.
Наказом голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №13-к від 08.02.2021 «Про визначення стажу роботи на посаді судді суддям Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та права виплати надбавки за вислугу років» позивачу визначено стаж роботи на посаді судді станом на 01.01.2021 15 років 06 місяців 03 дні та щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40% від посадового окладу.
Наказом голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №1-к від 04.01.2022 «Про визначення стажу роботи на посаді судді суддям Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та права виплати надбавки за вислугу років» позивачу визначено стаж роботи на посаді судді станом на 01.01.2022 16 років 06 місяців 03 дні та щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40% від посадового окладу.
Наказом голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №4-к від 04.01.2023 «Про визначення стажу роботи на посаді судді суддям Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та права виплати надбавки за вислугу років» позивачу визначено стаж роботи на посаді судді станом на 01.01.2023 17 років 06 місяців 03 дні та щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40% від посадового окладу.
Наказом голови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська №1-к від 01.01.2024 «Про визначення стажу роботи на посаді судді суддям Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та права виплати надбавки за вислугу років» позивачу визначено стаж роботи на посаді судді станом на 01.01.2024 18 років 06 місяців 03 дні та щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40% від посадового окладу.
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача-1 щодо нарахування та виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 29 лютого 2024 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102,00 грн., звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно із статтею 126 Конституції України незалежність і недоторканість судді гарантуються Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі Закон 1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
За частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (частина друга статті 4 Закону).
Частиною першою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до положень частини другої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною третьою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до частини четвертої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.
Згідно із частиною п`ятою статті 135 цього Закону суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
За змістом частини шостої, сьомої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Цілком таємно», - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Таємно», - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Відповідно до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.
Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, насамперед залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 року № 966-XIV (далі - Закон № 966-XIV), відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.
У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум.
Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 № 1082-IX (далі Закон № 1082-IX) установлено з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 01 січня - 2102 гривні.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-IX (далі Закон № 1928-IX) установлено з 1 січня 2022 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі на - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб: з 1 січня - 2481 гривня; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-ІХ (далі Закон №2710-ІХ) установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 № 3460-IX (далі Закон №3460-IX) установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: працездатних осіб - 3028 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні.
Отже, статтею 7 Законів № 1082-IX, №1928-IX, №2710-ІХ, № 3460-IX разом із встановленням на 1 січня відповідного календарного року прожиткового мінімуму для працездатних осіб введений новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого визначено в сумі 2102,00 грн., в той час, коли ані до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, а ні до Закону №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму відповідні зміни не вносилися.
Таким чином, Законами про Державний бюджет України на 2021 - 2024 роки фактично змінено складову для визначення базового розміру посадового окладу судді.
Однак, Закон про Державний бюджет України не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми.
Конституція України не надає законам про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Законом України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювався Верховним Судом (постанови від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21, від 30.11.2021 у справі №360/503/21, від 02.06.2023 у справі №400/4904/21, від 13.07.2023 у справі № 280/1233/22, від 24.07.2023 у справі № 280/9563/21, від 25.07.2023 у справі № 120/2006/22-а та від 26.07.2023 у справі № 240/2978/22).
В ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що суддівську винагороду позивачу у період з 01 січня 2021 року по 29 лютого 2024 року нараховано та виплачено без урахування встановленого на 1 січня відповідного календарного року розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Для визначення суддівської винагороди за спірний період використовувалася така величина, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2102,00 грн.
Вказані обставини підтверджуються довідками Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 27.03.2024 №Б-с-356, від 27.03.2024 №Б-с-357, від 27.03.2024 №Б-с-358, від 27.03.2024 №Б-с-359, та не заперечено відповідачем-1.
Водночас, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року (2270,00 грн.), 1 січня 2022 року (2481,00 грн.), на 1 січня 2023 року (2684,00грн.), на 1 січня 2024 року (3028,00грн.) - на іншу розрахункову величину (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 грн.), яка Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачена, у спірному періоді на підставі статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «;Про Державний бюджет України на 2022 рік», «;Про Державний бюджет України на 2023 рік», «;Про Державний бюджет України на 2024 рік» є неправомірною.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.07.2023 у справі №240/3795/22, від 10.11.2021 у справі №400/2031/21 та від 30.11.2021 у справі №360/503/21.
Суд зазначає, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
Тож законних підстав для застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді (2102,00грн.), при обчисленні позивачу суддівської винагороди за спірний період у відповідача-1 не було.
Відповідач-1 зобов`язаний був при визначенні розміру суддівської винагороди позивача у період з 01 січня 2021 року по 29 лютого 2024 року діяти відповідно до статті 135 Закону №1402-VIII та обчислювати розмір суддівської винагороди, виходячи з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «;Про Державний бюджет України на 2022 рік», «;Про Державний бюджет України на 2023 рік», «№Про Державний бюджет України на 2024 рік» відповідно.
Щодо посилань відповідача-1 на те, що положення Законів № 1082-IX, №1928-IX, №2710-ІХ, № 3460-IX, якими визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді (2102,00грн.), в судовому порядку не скасовувались, неконституційними не визнавались та є чинними, суд повторно зазначає, що ці закони, позаяк, не є законом про судоустрій, ними чи іншим законом не вносилися зміни до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, а тому вони не можуть встановлювати розрахункову величину для обрахунку суддівської винагороди, яка Законом №1402-VIII не передбачена.
Доводи відповідача-1 про те, що територіальне управління може проводити нарахування і виплати лише в рамках законодавства України в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік, є слушними, однак вони не нівелюють висновків суду про необхідність застосування норм Конституції України та спеціального Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди.
З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм, висновків Верховного Суду та встановлених обставин, суд дійшов висновку, що нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду за спірний період із застосуванням прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні, відповідач-1 діяв не у відповідності до вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення прав позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі.
При вирішенні питання щодо обрання належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача суд бере до уваги, що за правилами частин третьої, четвертої статті 148 Закону №1402-VIII ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансовою забезпечення усіх інших судів, окрім Верховною Суду та вищих спеціалізованих судів, функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.
Відповідно до статті 149 Закону №1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України.
Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі.
За вказаних обставин, саме Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області повинно нарахувати та виплатити недоплачену суму суддівської винагороди.
Таким чином, позовні вимоги до Державної судової адміністрації України задоволенню не підлягають.
Враховуючи викладене, суд вважає належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах є саме зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області провести нарахування суддівської винагороди судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270,00грн., за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2022 року складає 2481,00грн., за період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2023 року складає 2684,00грн. та за період з 01 січня 2024 року по 29 лютого 2024 року у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2024 року складає 3028,00грн., з урахуванням надбавки за вислугу років та надбавки за науковий ступінь, та з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Щодо допомоги на оздоровлення.
Відповідно до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
За викладених обставин, враховуючи, що допомога на оздоровлення встановлюється в розмірі від посадового окладу, розрахунок розміру якого обрахований за період 2021-2023 роки з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді (2102,00грн.), що встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги про нарахування та виплати допомоги на оздоровлення за період 2021-2023 роки з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «;Про Державний бюджет України на 2022 рік», «;Про Державний бюджет України на 2023 рік» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Позовні вимоги в частині нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2024 у розмірі 3028,00грн., не підлягають задоволенню, оскільки матеріали справи не містять доказів нарахування і виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення у 2024 році та не у тому розмірі, тобто відсутні докази порушеного права в цій частині позову.
Суд звертає увагу, судовому захисту лише реально порушені права, захист не порушених прав не узгоджується із завданням та принципами адміністративного судочинства.
За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Враховуючи викладене, на підставі оцінки поданих доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Щодо клопотання позивача про зобов`язання відповідача-1 подати звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд, ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 2 статті 382 КАС України).
Аналіз статті 382 КАС України свідчить про те, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень - відповідача подати звіт про виконання судового рішення є однією із форм судового контролю за виконанням ухваленого судового рішення та може бути застосовано судом під час прийняття рішення у справі.
Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, надати звіт про виконання судового рішення, після його надходження - розгляду поданого звіту, а за наслідками розгляду поданого звіту або в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту або накладенням штрафу на керівника такого суб`єкта владних повноважень.
При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Однак, позивачем у позовній заяві не наведено аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і не надано останнім доказів на підтвердження наміру відповідача-1 на ухилення від виконання судового рішення.
За таких обставин, суд дійшов висновку щодо відсутності законодавчо передбачених підстав для задоволення клопотання позивача щодо встановлення судового контролю про виконання судового рішення у цій справі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що позивач у справі, що розглядається, звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір останнім сплачено не було, а отже відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 9, 72-90, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Бухтіярова