Справа № 320/11574/24
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2024-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 року м.Київ № 320/11574/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову в продовженні строку перебування в Україні від 23.02.2024 №1611 стосовно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про продовження строку перебування на території України громадянину російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином російської федерації, з 2021року позивач зареєстрований та проживає у Київській області, разом з дружиною, сином, які є громадянами України, та матір`ю, яка отримала посвідку на постійне проживання. Позивач, проживаючи в Україні, надає волонтерську допомогу ГО «Вільна Генерація» на підставі договору про надання волонтерської допомоги №24/02-3 від 01.08.2022. 12.12.2022 позивачу було продовжено термін перебування на території України та видана посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 . У лютому 2024 року позивач звернувся до ЦМУ ДМС в м.Києві та Київській області із заявою про продовження строку перебування на території України, однак відповідач відмовив йому у продовженні строку перебування в Україні на підставі підпункту 3 пункту 25 Порядку продовження строку перебування чи тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150, оскільки позивачем не подано відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України. Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 15.03.2024 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 , надіслав відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що відповідно до п.п. 3 п. 25 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150 продовження, у продовженні строку перебування в Україні відмовляється в разі коли іноземець або особа без громадянства не подали відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України. У зв`язку із тим, що позивач не подав відповідного підтвердження підстав свого подальшого перебування на території України, рішенням Голови ДМС ОСОБА_3 23.02.2024 прийнято рішення №1611 про відмову в продовженні строку перебування на території України позивачу на підставі п.п. 3 п. 25 Порядку продовження. Тому, підстави для задоволення позову відсутні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, що підтверджено паспортом № НОМЕР_2 , виданим МВС 36001 28.04.2021.

Позивач 22.05.2021 одружився з ОСОБА_4 , громадянкою України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) серії НОМЕР_3 від 22.05.2021.

Від даного шлюбу позивач має сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 08.02.2023.

На підставі рішення ЦМУ ДМС в м.Києві та Київській області від 26.07.2023 син позивача, ОСОБА_5 , набув громадянство України та відповідно до законодавства України є громадянином України з 14.10.2016, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України №3213-032/2023 від 15.08.2023.

Позивач з 06.07.2021 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 01.12.2023.

Квартира за місцем реєстрації позивача належить його матері ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка документована посвідкою на постійне проживання від 17.07.2014.

Позивач, проживаючи в Україні, надає волонтерську допомогу Громадській організації «Вільна Генерація» на підставі договору про надання волонтерської допомоги №24/02-3 від 01.08.2022.

12.12.2022 позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , виданою Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області зі строком дії до 09.12.2023, на підставі ч. 14 ст. 4 Закону як іноземець, який прибув в Україну з метою возз`єднання сім`ї з громадянкою України.

Позивач на законних підставах проживає на території України разом зі своєю сім`єю дружиною, сином, матір`ю та іншими родичами, займається виханням сина, здійснює догляд за матір`ю похилого віку, займається волонтерською діяльністю.

13.02.2024 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою № 500044327 про продовження строку перебування на території України у зв`язку із поданням заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Прийняті територіальним органом ДМС заява та скановані документи із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС, автоматично розподілилися та були надіслані до ДМС для розгляду та прийняття рішення.

Розглянувши заяву позивача, Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України прийняло рішення від 23.02.2024 №1611 про відмову в продовженні строку перебування в Україні на підставі підпункту 3 пункту 25 Порядку продовження строку перебування чи тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150.

Листом Державної міграційної служби України від 26.02.2024 року № 8.1-1939/2-24 позивачеві направлено рішення від 23.02.2024 №1611 про відмову в продовженні строку перебування на території Україні. У листі зазначено, що підставою відмови в продовженні строку перебування на території Україні є п.п. 3 п. 25 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12 вересня 2023 р. № 979), оскільки позивачем не подано відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України.

Вважаючи рішення відповідача протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, ще перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може "бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильне» додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно з Положенням про ДМС. затвердженого постановою КМУ від 20.08.2014 року №360, ДМС є центральний органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Одним з основних завдань ДМС є реалізація державної політики у сферах міграції, імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п.4 Положення ДМС відповідно до покладених на неї завдань зокрема:

- здійснює оформлення, обмін і видачу іноземцям та особам без громадянства посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, пересилає, визнає недійсними, скасовує, вилучає та знищує такі документи в передбачених законодавством випадках (пп.8);

- приймає рішення про продовження строку перебування, про відмову в продовженні строку перебування, про скасування продовження строку перебування та про скорочення строку перебування, а також продовжує строк тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України (пп.9);

- здійснює оформлення, обмін і видачу громадянам України документів що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, пересилає, визнає недійсними, вилучає та знищує такі документи в передбачених законодавством випадках (пп.10);

- здійснює інші повноваження, визначені законом (пп.39).

Пунктом 7 Положення визначено, що ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Таким чином, ДМС є суб`єктом, до владних повноважень яких відноситься вирішення питань у сфері міграції, у тому числі щодо прийняття рішень про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773- VI визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України (далі - Закон).

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону, іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, це - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, або якщо строк їх тимчасового проживання на території України продовжено в установленому порядку, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до норм ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Порядок та підстави оформлення посвідки на тимчасове проживання, документу, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні, регламентуються ст. 4 Закону, Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 (далі - Порядок оформлення).

Пунктом 4 Порядку оформлення передбачено, що посвідка на тимчасове проживання видається на строк відповідно до поданих документів, але не більш як на один рік, крім випадків, визначених цим пунктом.

Відповідно до п. 19 Порядку оформлення у разі закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж протягом останнього дня строку її дії. Якщо до закінчення строку дії посвідки лишилося менш як 15 робочих днів, подання документів для її обміну здійснюється лише до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

При цьому територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС здійснюється в установленому законодавством порядку продовження строку тимчасового проживання іноземця або особи без громадянства на період, необхідний для розгляду такої заяви. Посвідка, що підлягає обміну, після приймання документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.

Також, суд зазначає, що процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначена Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150 (далі - Порядок №150).

Приписами пункту 2 Порядку №150 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Положеннями пункту 7 Порядку №150 визначено, що рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб, без громадянства, а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.

Згідно з пунктом 8 Порядку №150 заяви про продовження строку перебування на території України (далі - заяви) подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразок заяви та порядок її розгляду затверджуються МВС

Відповідно до вимог пункту 25 Порядку №150 у продовженні строку перебування в Україні відмовляється в разі: 1) відсутності достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони; 2) коли є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства мають інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні; 3) коли іноземець або особа без громадянства не подали відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України; 4) коли дані, отримані з відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів державних органів, не підтверджують подану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 5) подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 6) коли виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою (включаючи витрати, пов`язані з видворенням або реадмісією), фізичними або юридичними особами, або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду в Україну; 7) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 8) необхідності охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Рішення про відмову в продовженні строку перебування формується засобами відомчої інформаційної системи ДМС за допомогою кваліфікованого електронного підпису. Після підписання рішення сканується до заяви. Копія рішення про відмову в продовженні строку перебування із зазначенням причин відмови не пізніше ніж протягом наступного робочого дня з дня його прийняття надсилається іноземцеві або особі без громадянства на адресу особистої електронної пошти.

Копія листа (із вихідним номером та датою), яким надіслано заявнику рішення про відмову в продовженні строку перебування, сканується до відомчої інформаційної системи ДМС.

Оригінал рішення про відмову в продовженні строку перебування надсилається територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС для долучення до матеріалів справи.

При цьому, положеннями пункту 8 Порядку №363 визначено, що працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про продовження строку перебування на території України вивчає обґрунтованість наведених підстав стосовно необхідності продовження строку перебування, перевіряє дійсність поданих документів, своєчасність їх подання, наявність відміток про реєстрацію (відмітки органів охорони державного кордону В`їзд (Виїзд) або документа, що підтверджує законність перебування іноземця, особи без громадянства в Україні) чи продовження строку перебування, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їх паспортних документах, з даними, що містяться в цих зверненнях, з`ясовує законність перебування іноземців та осіб без громадянства в державі та відсутність відомостей, що перешкоджають подальшому перебуванню цих осіб в Україні та завіряє копії прийнятих документів своїм підписом.

Зі змісту викладених норм слідує, що документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

При цьому, у продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.

Відтак, основною умовою для подання іноземцем заяви про продовження строку перебування (за наявності законних підстав) є його перебування на території України на законних підставах.

Іншими умовами є: 1) подання цієї заяви не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України; 2) наявність законних підстав для продовження строку перебування на території України.

В першу чергу особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками, що і було зроблено позивачем.

Враховуючи викладені норми статті 26 Конституції України, законодавець не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема, шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України з метою продовження строку перебування на території України чи стосовно отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Таким чином, основною умовою для подання іноземцем заяви про продовження строку перебування є наявність законних підстав для продовження строку перебування на території України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 23.02.2024 №1611 позивачеві відмовлено в продовженні строку перебування в Україні на підставі п.п. 3 п. 25 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, а саме не подання відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України.

Таким чином, підставою відмови у продовженні строку перебування на території України є неподання відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України.

Водночас, судом встановлено, що позивач проживає у Київській області разом з дружиною, яка є громадянкою України, виховує та має на своєму утриманні малолітнього сина, який є громадянином України, доглядає свою похилу матір, яка документована посвідкою на постійне проживання та здійснює волонтерську діяльність, що підтверджується договором №24/02-3 про надання волонтерської допомоги від 01.08.2022 та листом Громадської організації "Вільна генерація" від 01.08.2022 №01/08-22.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивачем були надані всі необхідні документи, які підтверджують наявність законних підстав для його подальшого перебування на території України, а саме - проживання разом з дружиною, сином, матір`ю, здійснення ним волонтерської діяльності, та мету звернення до міграційного органу із заявою про продовження строку перебування на території України.

Водночас, відповідачем не було надано жодного доказу того, що позивач має інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи документи цілком підтверджують наведену позивачем мету звернення до міграційного органу із заявою про продовження строку перебування на території України, та, що рішення про відмову у продовженні строку перебування позивача в Україні, з мотиву неподання позивачем підтвердження підстав для подальшого перебування на території України, є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.08.2021 у справі №420/2831/19.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення з заявою про подовження строку його перебування на території України, суд зазначає, що поважність пропуску позивачем цього строку за станом здоров`я підтверджується медичними довідками, консультативним висновком та випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого.

Решта доводів відповідача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) Європейський суд з прав людини зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

В ході розгляду справи з`ясовано, що наявні в матеріалах справи документи цілком підтверджують наведену позивачем мету звернення до міграційного органу із заявою про продовження строку перебування на території України, а тому суд вважає за доцільне задля ефективного поновлення порушених прав позивача вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача прийняти рішення про продовження позивачу строку перебування на території України.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до копії квитанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору на суму 1211,20 грн, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Державної міграційної служби України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України про відмову в продовженні строку перебування в Україні від 23.02.2024 №1611 стосовно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Державну міграційну службу України (, вул. Володимирська, буд.9, м.Київ, 01001) прийняти рішення про продовження строку перебування на території України громадянину російської федерації ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних Державної міграційної служби України (, вул. Володимирська, буд.9, м.Київ, 01001) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.