Справа № 160/22533/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2024 року м. Дніпросправа № 160/22533/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року в адміністративній справі №160/22533/23 (головуючий суддя першої інстанції Захарчук-Борисенко Н.В.) за позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України, (третя особа - Верховний Суд) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 31.08.2023 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Вищого адміністративного суду України, (третя особа - Верховний Суд), в якому просив:

- визнати протиправними дії Вищого адміністративного суду України щодо відмови йому у перерахунку суддівської винагороди згідно положення п.3 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів»;

- зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату його суддівської винагороди відповідно та на підставі положення п.3 ч.3 ст.135 Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів», виходячи з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду - базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а також провести відповідний перерахунок і виплату суддівської винагороди з 07.11.2019 року з урахуванням здійснених виплат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що, починаючи з 15.12.2017 року нарахування суддівської винагороди йому здійснюється, виходячи з базового посадового окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, посилаючись при цьому на п.7 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIІІ «Про судоустрій та статус суддів», а також п.3 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 06.12.2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Нарахування суддівської винагороди у такому розмірі є безпідставним та неправомірним, застосування норм ст.133 Закону №2453 при обчисленні суддівської винагороди судді Вищого адміністративного суду України на даний час є протиправним. Позивач вважає, що його суддівська винагорода, як судді Вищого адміністративного суду України, має обраховуватись і виплачуватися виходячи із встановленого п.3 ч.3 ст.135 Закону України 06.2016 року №1402-VІІI «Про судоустрій та статус суддів» базового розміру посадового окладу - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові.

В обґрунтування скарги зазначено, що судом не повно з`ясовано та не надано оцінку всім фактичним обставинам справи та доводам позивача, а також порушено норми матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що нарахування відповідачем суддівської винагороди, виходячи з базового посадового окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб є неправомірним, оскільки як відповідач, так і третя особа керуються нечинними та необґрунтованими нормами Закону №1402-VIІІ.

Третя особа подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.

У період з 21.05.2024 року по 04.06.2024 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 постановою Верховної Ради України від 16.10.2012 року №5447-VI «Про обрання суддів» обраний безстроково на посаду судді ВАСУ, яку обіймає і на час розгляду справи та отримує суддівську винагороду.

Позивач працює на посаді судді Вищого адміністративного суду України з 06.11.2013 року, наказ від 06.11.2012 року №762-к згідно запису №25 трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с.11-15).

11.07.2023 року ОСОБА_1 звернувся до ВАС України із заявою, в якій просив нарахувати та виплачувати йому суддівську винагороду у розмірі, встановленому Законом №1402-VIII, виходячи з базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів, встановленого на 01.01.2023 року календарного року, а також провести відповідний перерахунок і виплату суддівської винагороди з 07.11.2019 року, виходячи з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду з урахуванням здійснених виплат (а.с.16-19).

Відповідач листом за №125/1-14/23 від 10.08.2023 року повідомив про відсутність підстав для здійснення перерахунку суддівської винагороди (а.с.20-21).

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач оскаржив таку відмову до суду.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції зазначив, що право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм Закону №1402-VIII мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад, й фактично здійснюють правосуддя у відповідному суді. Суд першої інстанції дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки фактично позивач не здійснює правосуддя, тому на позивача не можуть поширюватись гарантії незалежності судді у вигляді суддівської винагороди за нормами Закону №1402-VIII.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

В преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частинами 1 та 2 статті 4 Закону №1402 встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини другої статті 31 Закону №1402-VIII Вищими спеціалізованими судами є:

- Вищий суд з питань інтелектуальної власності;

- Вищий антикорупційний суд.

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону №1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частини 2 статті 135 Закону №1402 суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини 3 статті 135 Закону №1402 (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду №4-р/2020 від 11.03.2020 року діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 (в редакції на момент спірних правовідносин) з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до пункту 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01.01.2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно із пунктом 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Пунктом 24 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 визначено розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить:

1) з 01 січня 2017 року:

а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

Позивач зазначає про безпідставність та протиправність нарахування та виплату йому суддівської винагороди, яка передбачена для Вищого спеціалізованого суду, виходячи з базового посадового окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та заявляє вимоги про нарахування та виплату суддівської винагороди, виходячи з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду - базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Чинним законодавством закріплено можливість обрахування окладу суддівської винагороди винятково для судів першої, апеляційної інстанції, вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду.

30.09.2016 року набрав чинності Закон №1402, яким змінено систему судоустрою, зокрема, утворено Верховний Суд, який діє у складі п`яти структурних підрозділів: Велика Палата Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд, Касаційний господарський суд, Касаційний кримінальний суд, Касаційний цивільний суд (статті 36, 37 Закону №1402).

Частиною третьою статті 17 Закону №1402 передбачено, що для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди.

З наданих до апеляційного суду пояснень позивача встановлено, що він у період з 06.11.2012 року по 22.02.2024 року працював на посаді судді Вищого адміністративного суду України.

29.02.2024 року позивач відрахований зі штату Вищого адміністративного суду України у зв`язку з переведенням його відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 22.02.2024 №536/0/15-24 на посаду судді Шостого апеляційного адміністративного суду.

Разом з тим, колегія суддів вказує, що на момент виникнення спірних правовідносин та судового розгляду в суді першої інстанції, ОСОБА_1 обіймав посаду судді Вищого адміністративного суду України та до жодного іншого суду переведений не був.

Право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм Закону №1402 мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад, й фактично здійснюють правосуддя у відповідному суді.

Апеляційний суд вважає, що підстави для отримання позивачем суддівської винагороди відповідно до заявлених позовних вимог відсутні, оскільки на час виникнення спірних правовідносин він не здійснював правосуддя, а тому нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди згідно положень Закону №1402 не вбачається можливим.

Правова позиція відносно наявності підстав для виплати суддям суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону №1402 вже неодноразово висвітлювалась Верховним Судом, зокрема, у постановах від 01.08.2018 року у справі №826/13355/17, від 14.08.2020 року у справі за №826/12933/17, від 03.06.2020 року у справі №826/14879/17 та від 14.07.2020 року у справі №826/13405/17.

Верховний Суд зауважив, що, виходячи із аналізу положень Закону №1402 право на отримання суддівської винагороди за правилами частини другої статті 135 цього Закону, виникає у судді за наявної сукупності таких умов:

- проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого складено висновок про підтвердження здатності кандидата здійснювати судочинство у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

- зайняття відповідної вакантному місцю в рейтингу суддів посади судді до відповідного суду, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

- зарахування судді до штату відповідного суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

- фактичне виконання своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

- законодавче закріплення розміру посадового окладу суддівської винагороди для судді суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.

Верховний Суд акцентував увагу на тому, що лише за сукупної наявності цих умов у судді виникає право на суддівську винагороду, передбачену Законом №1402-VIII. Наявність у позивача лише деяких із зазначених умов не обумовлює виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах, зазначених в Законі №1402-VIII.

Разом з тим, у позивача відсутня сукупність наведених вище умов для виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених у Законі №1402-VIII.

Верховний Суд у своїх рішеннях визначив фактичне виконання суддею своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя, як одну з умов, яка у сукупності з іншими надає судді право на виплату суддівської винагороди у передбаченому статтею 135 Закону України №1402 розмірі.

З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про залишення позовних вимог без задоволення, з чим погоджується колегія суддів.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року в адміністративній справі №160/22533/23 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року в адміністративній справі №160/22533/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко