Справа № 300/946/24
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/946/24 пров. № А/857/5964/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

з участю секретаря судового засідання Кулабухової М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Івано-Франківського відділу Державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року у справі №300/946/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського відділу Державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій,

суддя в 1-й інстанції Могила А. Б.,

дата ухвалення рішення 23 лютого 2024 року,

місце ухвалення рішення м.Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Свирида Галина Степанівна, звернувся в суд з позовом до відповідача Івано-Франківського відділу Державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не вчинення дій для закінчення виконавчого провадження №62357650; зобов`язати закінчити виконавче провадження №62357650, припинити чинність арешту майна та коштів боржника, скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо закінчення виконавчого провадження №62357650 зі стягнення виконавчого збору. Зобов`язано Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження №62357650 з виконання постанови №60030486 від 12 вересня 2019 року про стягнення виконавчого збору.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що передача виконавчого документа, згідно з яким було відкрито виконавче провадження №60030486 та у межах якого було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, від державного виконавця до приватного не відбувалось, а тому державному виконавцю не було відомо про перебування зазначеного виконавчого документу на виконанні у приватного виконавця. Зазначає, що боржником 01 вересня 2022 року до матеріалів виконавчого провадження №62357650 долучено постанову про закінчення виконавчого провадження №64954455 від 30 серпня 2022 року, видану приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким О. В. Крім того, звертає увагу на те, що зі змісту відповіді приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого О. В. №01-29/791 від 15 лютого 2024 року основну винагороду приватного виконавця згідно з постановою №64954455 від 24 березня 2021 року станом на 15 лютого 2024 року не стягнуто. Також покликається на пропуск строку звернення в суд з позовною заявою. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що з моменту, коли державний виконавець дізнався про обставини передачі виконавчого документу приватному виконавцю, він зобов`язаний закрити виконавче провадження про стягнення виконавчого збору. Крім того, наголошує на тому, що норми ч.8 ст.27 Закону №1404-VІІІ та висновки Верховного Суду щодо порядку правового регулювання спірних правовідносин не ставлять обов`язок державного виконавця закрити виконавче провадження та скасувати застосовані арешти і вимоги стягнення виконавчого збору в залежність від факту завершеного стягнення винагороди приватним виконавцем. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Учасники справи у судове засідання не прибули, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, представник позивача подала заяву про розгляд справи без їхньої участі, згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (далі державним виконавцем) 12 вересня 2019 року відкрито виконавче провадження №60030486 з виконання виконавчого листа №344/13736/2014, виданого 03 березня 2015 року Івано-Франківським міським судом про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в користь ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" заборгованості в сумі 6227572,36 грн.

Крім того, 12 вересня 2019 року державним виконавцем винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 622757,23 грн, арешт майна боржника, 14 листопада 2019 року - постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, а 15 червня 2020 року - постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в сумі 169 грн (а.с.10-14).

15 червня 2020 року за заявою стягувача державним виконавцем у виконавчому провадженні №60030486 винесено постанову про повернення виконавчого документа - виконавчого листа Івано-Франківського міського суду №344/13736/2014, а 16 червня 2020 року постанову про відкриття виконавчого провадження №62357650 з виконання постанови №60030486 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 622757,23 грн (а.с.18).

Стягувач повторно пред`явив виконавчий документ до виконання приватному виконавцю, яким 24 березня 2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64954455 з виконання виконавчого листа Івано-Франківського міського суду №344/13736/2014. Також приватним виконавцем прийнято постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 622757,23 грн (а.с.26-29).

У зв`язку з фактичним повним виконанням ОСОБА_1 виконавчого документу, тобто погашенням заборгованості у повному обсязі, приватним виконавцем винесено постанову від 30 серпня 2022 року про закінчення виконавчого провадження, на підставі п.9 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчого провадження №64954455 з примусового виконання виконавчого листа №344/13736/2014, виданого 03 березня 2015 року Івано-Франківським міським судом (а.с.30).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для подальшого стягнення державним виконавцем з боржника суми виконавчого збору відсутні, оскільки приватним виконавцем відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №344/13736/2014, виданим Івано-Франківським міським судом 03 березня 2015 року та у зв`язку з виконання у повному обсязі закінчено виконавче провадження та прийнято постанову №64954455 від 24 березня 2021 року про стягнення з позивача основної винагороди у визначеному законом розмірі, а тому бездіяльність відповідача щодо не закінчення виконавчого провадження №62357650 зі стягнення виконавчого збору є протиправною та з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати останнього закінчити виконавче провадження №62357650 з виконання постанови №60030486 від 12 вересня 2019 року про стягнення виконавчого збору. При цьому, суд, керуючись наданим правом, а не обов`язком, за наслідками встановлених обставин та досліджених доказів, не вбачає підстав для встановлення судового контролю шляхом визначення відповідачу строку виконання рішення суду.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Колегія суддів зазначає, що відповідач оскаржує рішення в частині задоволених позовних вимог, тому з врахуванням ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ч.1 ст.5 цього Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з ч.1, 2 ст.27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

На виконання частини 4 статті 27 Закону №1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

З системного аналізу наведених вище правових норм суд першої інстанції дійшов правильно висновку про те, що стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення. Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 вересня 2019 року державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області відкрито виконавче провадження №60030486 з виконання виконавчого листа №344/13736/2014, виданого 03 березня 2015 року Івано-Франківським міським судом про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" заборгованості у сумі 6227572,36 грн.

Крім того, державним виконавцем винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 622757,23 грн, арешт майна боржника; 14 листопада 2019 року - постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника; 15 червня 2020 року - постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в сумі 169 грн.

15 червня 2020 року державним виконавцем у виконавчому провадженні №60030486 винесено постанову про повернення виконавчого документа - виконавчого листа Івано-Франківського міського суду №344/13736/2014.

16 червня 2020 року державним виконавцем у виконавчому провадженні №60030486 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62357650 з виконання постанови №60030486 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 622757,23 грн (а.с.18).

Разом з тим, матеріалами справи стверджується, що стягувач повторно пред`явив виконавчий документ до виконання приватному виконавцю, яким 24 березня 2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64954455 з виконання виконавчого листа Івано-Франківського міського суду №344/13736/2014. Також приватним виконавцем прийнято постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 622757,23 грн (а.с.26-29).

У зв`язку з фактичним повним виконанням ОСОБА_1 виконавчого документу, тобто погашення заборгованості у повному обсязі, приватним виконавцем винесено постанову від 30 серпня 2022 року про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчого провадження №64954455 з примусового виконання виконавчого листа №344/13736/2014, виданого 03 березня 2015 року Івано-Франківським міським судом (а.с.30).

Вказані обставини сторонами не заперечується.

Однак, як правильно зазначив суд першої інстанції, у спірних правовідносинах наявні два виконавчі провадження, предметом яких, окрім іншого, є стягнення з позивача державним виконавцем виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця у зв`язку з примусовим виконанням виконавчого листа №344/13736/2014, виданого Івано-Франківським міським судом, що за своєю суттю є стягненням подвійної суми, що не передбачено чинним законодавством.

Колегія суддів зазначає, що Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

З одного боку, Закон №1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.

При цьому, питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим, тому з метою дотримання засад виконавчого провадження, передбачених, зокрема, пунктом 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Разом з тим, законодавство про виконавче провадження містить норму, в якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, ч.8 ст.27 Закону №1404-VIII передбачає, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується правовідносин, що не є подібними до спірних, оскільки в останніх не було передачі виконавчого документа.

Разом з тим, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону №1404-VIII регулює подібні правовідносини.

Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Приписи ч.8 ст.27 Закону №1404-VIII мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати або продовжувати стягнення виконавчого збору.

Ця правова норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма унеможливлює подвійну плату боржником зазначених коштів, а тому її застосування дозволяє розв`язати спір про подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа в умовах неповноти законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Згідно з ч.4 ст.6 КАС України забороняється відмова у розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

За правилами ч.6 ст.7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що для розв`язання вказаної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень до подібних правовідносин необхідно застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону №1404-VIII.

Застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII до спірних правовідносин дає підстави дійти висновку, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується. Застосування аналогії закону дає підстави дійти висновку, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі №320/6215/19.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави для подальшого стягнення державним виконавцем з боржника суми виконавчого збору відсутні, оскільки приватним виконавцем відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №344/13736/2014, виданим Івано-Франківським міським судом 03 березня 2015 року та у зв`язку з виконання у повному обсязі закінчено виконавче провадження та прийнято постанову №64954455 від 24 березня 2021 року про стягнення з позивача основної винагороди у визначеному законом розмірі, а тому бездіяльність відповідача щодо не закінчення виконавчого провадження №62357650 зі стягнення виконавчого збору є протиправною та з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати останнього закінчити виконавче провадження №62357650 з виконання постанови №60030486 від 12 вересня 2019 року про стягнення виконавчого збору.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Щодо доводів апелянта про те, що позивач пропустив строк звернення у суд з цим позовом, то колегія суддів не приймає такі до уваги, оскільки бездіяльність відповідача щодо не винесення постанови про закриття виконавчого провадження у спірних правовідносинах має триваючий характер, крім того особливу увагу колегія суддів звертає на те, що позивач з 28 лютого 2022 року до моменту подання позову у цій справі перебував у зоні ведення бойових дій, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поновлення строку, оскільки такий пропущений з поважних причин.

Крім того, колегія суддів зазначає, що рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року у справі №300/946/24 переглянуто в межах доводів апеляційної скарги та вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в решті вимог.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 229, 242, 243, 250, 268, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Івано-Франківського відділу Державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року у справі №300/946/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 05 червня 2024 року.