Справа № 686/27472/21
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/27472/21 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Драновський Я.В.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

04 червня 2024 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Смілянця Е. С. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року позивач звернувся до Хмельницького міськрайонного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 824992,96 грн у відшкодування матеріальної шкоди та 30000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, заподіяних протиправним рішенням від 20.03.2020 №72, всього: 854992, 96 грн.

Позов мотивований тим, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №560/3125/20 від 30 жовтня 2020 року, що набрало законної сили 29 квітня 2021 року, рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 20 березня 2020 року №72 про відмову у проведенні перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання визнане протиправним та зобов`язано ГУ ПФУ в Хмельницькій області здійснити перерахунок та виплату раніше призначеного позивачеві щомісячного довічного грошового утримання згідно з довідкою Хмельницького апеляційного суду від 10 березня 2020 року №01-17/68 "Про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці", з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року.

Позивач зазначає, що відповідачем вказане судове рішення за період з 19 лютого 2020 року по травень 2021 року не виконане, чим заподіяна йому майнова та моральна шкода.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 07 листопада 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ГУ ПФУ в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 824 992,96 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяних протиправним рішенням від 20 березня 2020 року № 72.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 15 лютого 2023 року апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Хмельницькій області задоволено. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2022 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 лютого 2023 року скасовано.

Провадження у справі №686/27472/21 закрито.

Повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено, справу №686/27472/21 передано для продовження розгляду до Хмельницького окружного адміністративного суду.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 08.01.2024 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції, Позивач є суддею у відставці та з 23 вересня 2016 року отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

11 березня 2020 року та 12 березня 2020 року позивач звертався до ГУ ПФУ України в Хмельницькій області з заявою щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Рішенням ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 20 березня 2020 року № 72 позивачу відмовлено у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 18 лютого 2020 року.

Вказане рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області визнано протиправним та скасовано рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №560/3125/20 від 30 жовтня 2020 року.

Також цим рішенням суду зобов`язано ГУ ПФУ в Хмельницькій області здійснити перерахунок та виплату раніше призначеного позивачу щомісячного довічного грошового утримання згідно довідки Хмельницького апеляційного суду від 10 березня 2020 року №01-17/68 "Про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці", з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року.

На виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.10.2020, яке набрало законної сили згідно постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2021, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області 18.05.2021 здійснено перерахунок раніше призначеного ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання згідно довідки Хмельницького апеляційного суду від 10.03.2020 №01-17/68 "Про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці", з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020.

Розмір щомісячного довічного грошового утримання після перерахунку з 19.02.2020 становить 103 996,06 грн.

Доплату в сумі 824992,96 грн нараховану ОСОБА_1 за період з 19.02.2020 по 31.05.2021 включено в Реєстр судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою.

На думку позивача, вказані обставини порушують його права, що стало підставою для звернення до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Суд посилаючись на статті 382, 383 КАС України зазначив, що наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів позивача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення чи констатації його невиконання.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд також зазначив, що вказана позовна вимога є похідною від першої вимоги та не належить до задоволення, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Крім того, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, однак таких доказів ним надано не було.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-ViII, який набув чинності 30.09.2016 року (далі Закон №1402-VІІІ).

Згідно з частиною 3 статті 142 Закону № 1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Частиною 5 статті 142 Закону № 1402-VIII передбачено, пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до частини 1 статті 58 Закон України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058) Пенсійний фонд України є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Суд зазначає, що відповідач визнає факт невиплати позивачу перерахованого щомісячного довічною грошового утримання судді у відставці. При цьому, спірні правовідносини виникли з підстав невиплати сум довічною грошового утримання, за результатом здійсненого відповідачем перерахунку на підставі рішення суду №560/3125/20, що набрало законної сили. Тобто, процедури виконання рішення суду, в якому зобов`язано пенсійний орган здійснити перерахунок та виплату сум довічного грошового утримання.

Щодо доводів позивача про заподіяння протиправним рішенням відповідача матеріальної шкоди суд зазначає таке.

Суд враховує, що спірним у цій справі є питання відшкодування завданої позивачу майнової шкоди, внаслідок протиправного рішення пенсійного органу про відмову у здійсненні виплати грошового утримання та не отримання заборгованості грошового утримання в розмірі 824992,96 грн у період з 19.02.2020 по 31.05.2021 нарахованої на виконання рішення суду №560/3125/20.

Відповідно до листа Головного управління пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 26.05.2021 №4179-3426/В-03/8-2200/21 наданої ОСОБА_2 щодо розгляду його звернення про виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.10.2020, щодо перерахунку щомісячного довічного грошового утримання з 19.02.2020, вказано, що заборгованість за рішення суду в розмірі 824992,96 14.05.2021 включена до Реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, за №80960 станом на 25.05.2021.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що у відповідача не було законних підстав для включення даної заборгованості до реєстру рішень на підставі вже нечинного Порядку № 649.

Разом з тим, згідно зі статтею 107 Закону №1058-IV пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Разом з тим згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Разом з тим, позивач просить відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання.

Беручи до уваги викладене, недоотриманий позивачем розмір щомісячного довічного грошового утримання не може вважатися збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, передбачених п. 2 ст. 2 ЦК України, цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Як неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду в своїх рішеннях під час визначення предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (зокрема, постанова від 3 липня 2018 року в справі №826/27224/15).

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Завдання позивачу матеріальної шкоди не доведено.

У свою чергу, відповідно до частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту вказаної норми випливає, що у такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

В цьому випадку позивачем не оскаржено дії відповідача вчинені на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду №560/3125/20 як і не надано доказів визнання таких протиправними у порядку їх адміністративного чи судового оскарження.

При цьому, вирішення позовних вимог лежить в площині визнання протиправним рішення відповідача, як боржника, при виконанні судового рішення №560/3125/20, а тому має виконуватися відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", що не позбавляє права позивача оскаржувати дії державного виконавця.

Так, відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення.

Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Таким чином, процесуальним кодексом передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: 1)зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та, за наслідками розгляду даного звіту, як один з можливих варіантів - накладення штрафу; 2)визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду та, за наслідками розгляду вказаної заяви і встановлення протиправних рішень, дій чи бездіяльності - постановлення судом окремої ухвали в порядку статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів позивача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення чи констатації його невиконання.

З аналізу зазначених законодавчих норм слідує, що суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки законом встановлено спеціальний порядок судового провадження (контролю) при вирішенні спорів, які виникають при виконанні рішень суду.

Викладене свідчить про те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Якщо позивач вважає, що при виконанні судового рішення порушуються його права, у відповідності до статті 383 КАС України він має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій, бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 824992,96 грн у відшкодування матеріальної шкоди.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн, то суд зазначає, що вказана позовна вимога є похідною від першої вимоги та не належить до задоволення, оскільки позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права

Крім того, суд зазначає, що відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Отже, моральна шкода повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин (тобто бути похідною).

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Відповідно до частини 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 цієї статті).

Доказів завданих внаслідок рішення відповідача моральної шкоди позивачу у справі немає.

Отже, звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу).

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 29.11.2021 у справі № 296/699/20 та від 11.01.2024 у справі № 910/479/21.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди задоволенню також не підлягає.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Смілянець Е. С. Драчук Т. О.