Справа № 160/22187/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2024 року м. Дніпросправа № 160/22187/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року в адміністративній справі №160/22187/23 (головуючий суддя І-ї інстанції - Царікова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 28.08.2023 року (згідно поштового конверту) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.10.2021 по 02.08.2023 включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.10.2021 по 02.08.2023 у сумі 100587 гривень 79 копійок включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем невчасно був проведений остаточний розрахунок при звільненні, у зв`язку з чим, позивач вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 08.10.2021 по 02.08.2023 у сумі 100587,79 грн..

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.10.2021 по 02.08.2023 включно;

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.10.2021 по 02.08.2023 включно у сумі 28014,16 (сума вказана без утримання податків й інших обов`язкових платежів).

Розподіл судових витрат не здійснювався.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначено, що суд першої інстанції ухвалив необґрунтоване, незаконне рішення, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що доводи позивача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні через невиплату індексації грошового забезпечення військова частина є безпідставними. Скаржник вважає, що оскільки при нарахуванні та виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, норми КЗпП не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 від 07.04.2016. (а.с.9,10).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.09.2018 №281 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення та зазначено про необхідність виплати позивачу: премії за період з 01.09.2018 по 29.09.2018: надбавку за особливості проходження служби у розмірі 10% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавку за вислугу років з 01.09.2018 по 29.09.2018; грошову винагороду за період залучення до бойових дій за період з 01.08.2018 по 21.08.2018 та з 05.09.2018 по 27.09.2018 (а.с.11, 12).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 у справі №160/9904/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 29.09.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 29.09.2018 - березень 2018 року, за період з 01.10.2018 по 23.08.2019 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - березень 2018 року, з врахуванням раніше виплачених сум індексації грошового забезпечення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 у справі №160/9904/20 набрало законної сили 07.06.2021.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2022 у справі №160/21027/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.09.2018 по 07.10.2021 включно.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 30.09.2018 року по 07.10.2021 року включно в розмірі 84047,52 грн..

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.07.2023 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2022 у справі №160/21027/21 без змін.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2022 у справі №160/21027/21 набрало законної сили 06.07.2023.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.11.2022 у справі №160/13681/22 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, стягнення індексації грошового забезпечення задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 29.09.2018 включно відповідно до приписів абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.09.2018 з урахуванням абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, з урахуванням раніше виплачених сум індексації.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.06.2023 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.11.2022 у справі №160/13681/22 без змін.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.11.2022 рокуу справі №160/13681/22 набрало законної сили 01.06.2023 року.

Відповідно до копії картки особового рахунку військовослужбовця №86 за 2018 рік позивачу нараховано грошове забезпечення за період з січня 2018 року по вересень 2018 року в загальному розмірі 76036,80 грн. (а.с.5).

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.11.2022 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 01.06.2023 року у справі №160/13681/22 відповідачем 03.08.2023 року виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 28015,82 грн., що сторонами не заперечується (а.с.6).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.10.2021 року по 02.08.2023 року включно, позивач оскаржив таку бездіяльність до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що чинними нормами законодавства визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні, в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд зазначив, що відповідачем затримано розрахунок при звільненні позивача з 08.10.2021 по 02.08.2023 (664 дні), а тому, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо розміру компенсації за вказаний період, суд першої інстанції зазначив, що з огляду на співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні з виплати грошового забезпечення, тривалість періоду не проведення повного розрахунку з позивачем під час звільнення, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком, а також принципи добросовісності, розумності та справедливості, приймаючи до уваги те, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку 28014,16 грн..

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, індексації грошового забезпечення, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.

Водночас, такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 травня 2020 року у справі № 320/1263/19.

Апеляційний суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про зобов`язання роботодавця нарахувати та виплатити кошти, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №520/80/20.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України (в редакції на час звернення позивача до суду та на час прийняття судового рішення) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Вказана стаття 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ від 01.07.2022 року діє з 19.07.2022 року.

Таким чином, не проведення відповідачем виплати позивачу індексації грошового забезпечення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.11.2022 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 01.06.2023 року у справі №160/13681/22 відповідачем 03.08.2023 року перераховано індексацію грошового забезпечення в сумі 28015,82 грн. на картковий рахунок позивача (а.с.6).

Вказана обставина підтверджена матеріалами справи та сторонами не заперечується.

Як зазначалось вище, останній розрахунок з позивачем при звільнені від 29.09.2018 року здійснений 03.08.2023 року.

Проте, вказане вище, як і доводи відповідача, не спростовують наявності бездіяльності, що полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач вважає, що у зв`язку із затримкою у виплаті грошового забезпечення за період з 08.10.2021 року по 02.08.2023 року, стягненню підлягає сума 100587,79 грн. (203,23 грн. х 664 днів затримки = 134944,72 грн; 134944,72*74,54%=100587,79), що розрахована відповідно до механізму розрахунку істотної частки середнього заробітку, який визначений Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 року по справі №480/3105/19.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, що спір про нарахування індексації грошового забезпечення при звільненні позивача з військової служби, що вирішувався судом під час розгляду справи №160/21027/21 не є спором про нараховані/ненараховані суми під час звільнення.

Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Колегія суддів такі доводи до уваги не приймає з огляду на викладене вище та зазначає, що оскільки позивач був звільнений у 2018 році, тобто правовідносини щодо виплати в повному розмірі розрахунку при звільненні виникли до змін в ст.117 КЗпП України, (які набули чинності з 19.07.2022 року), то є можливим застосувати правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 щодо дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Також Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Так, застосовуючи у даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, апеляційний суд враховує наступні обставини.

Сума середнього заробітку за своєчасно не виплачене грошове забезпечення на думку позивача становить 100587,79 грн., що майже як у 5 разів, перевищує розмір суми, яку було відповідачем своєчасно не нараховано/сплачено.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 09.11.2021 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період 2015 - 2018 роки.

Отже в цьому випадку, слід врахувати тривалий час, протягом якого позивач не звертався до суду з відповідним позовом, що, в разі застосування загального порядку обчислення компенсації призвело до значного перевищення розміру компенсації над сумою заборгованих виплат.

Отже, беручи до уваги виконання відповідачем рішення суду про виплату індексації грошового забезпечення, та зважаючи на співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявленої позивачем до стягнення суми середнього заробітку, а також з огляду на те, що дійсно спірним питанням була виплата індексація грошового забезпечення, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5000,00 грн..

На думку колегії суддів, такий розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, оскільки саме позивач не вживав дій протягом тривалого строку щодо нарахування та стягнення належних йому сум.

З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України належить змінити.

Оскільки дана справа судом першої інстанції визнана незначною, розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року в адміністративній справі №160/22187/23 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року в адміністративній справі №160/22187/23 змінити.

В абзаці третьому резолютивної частини рішення слова та цифри « 28014,16 (сума вказана без утримання податків та інших обов`язкових платежів)» замінити словами та цифрами « 5000 (п`ять тисяч) гривень».

В інший частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко