Справа № 160/8721/24
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

05 червня 2024 рокуСправа № 160/8721/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І. розглянувши матеріали зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 в адміністративній справі № 160/8721/24 за позовом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,-

ВСТАНОВИВ:

04.04.2024 року Головне управління ДПС у Дніпропетровській області звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить стягнути податковий борг з платника податків фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до бюджету у сумі 159 993,50 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 160/8721/24 за позовом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу.

13.05.2024 року до суду надійшов зустрічний позов, у якому ОСОБА_1 просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області за періоди 15-2021 роки на загальну суму 159 993,50 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.05.2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень було залишено без руху, оскільки зустрічна позовна заява була подана без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачем за зустрічним позовом на усунення недоліків зазначених в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.05.2024 року, надано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду та уточнену зустрічну позовну заяву.

Так в уточненій зустрічній позовній заяві позивач за зустрічним позовом просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області: від 11.06.2018 року № 90436 за період 2015-2017 роки на суму 2283,25 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2020 рік на суму 459,31 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2020 рік на суму 23558,32 грн.; від 26.12.2022 року № 2107926-242-0462 за період 2020 рік на суму 9779,07 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 2026,17 грн.; від 18.06.2020 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 13552,50 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 583,50 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 2808,00 грн.; від 15.12.2022 року № 12-0462 за період 2021 рік на суму 14964,00 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 2026,17 грн.; від 18.06.2021 року № 00462 за період 2021 рік на суму 1442,96 грн.; від 18.06.2021 року № 00462 на суму 2544,57 грн.; від 18.06.2021 року № 00462 за період 2019 рік на суму. 1250,57 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2020 рік на суму 6588,59 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 8370,00 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 на суму 1283,99 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 1631,04 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 206,98 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 263,11 грн. на загальну суму 95622,10 гривень з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Також позивач за зустрічним позовом обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, зазначила, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення були отримані 07.05.2024 року, а саме після ознайомлення з матеріалами справи. Стверджує, що позов з додатками або окремо податкові повідомлення-рішення до цього часу не отримувала. Також вказує, що з врахуванням запровадження на території України воєнного стану, постійних обстрілів території України, відключення енергопостачання, зміни графіку роботи установ, строк звернення до суду підлягає поновленню.

Вирішуючи питання щодо наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з даною позовною заявою та підстав для визнання поважними таких причин, суд враховує наступне.

Відповідно до частини 1 абзацу 1 частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Законодавче обмеження строку, протягом якого особа може звернутися до суду, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.

Інститут строку звернення до адміністративного суду має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин.

При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Не звернення до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

При цьому, порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен дізнатися», що містяться в частині 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про стан своїх прав. Своєю чергою суд при визначенні початку перебігу строку звернення до суду, з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Позивачу недостатньо лише послатися на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановленого законом строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Вказаний висновок сформовано в постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 року у справі № 240/12017/19.

Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом у постанові від 25 травня 2023 року справа № 640/16276/21.

Суд зазначає, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлювала або ускладнювала можливість вчинення процесуальної дії у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Такий висновок викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 30 вересня 2021 року у справі № 320/3307/21.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 року у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників податкових відносин, в тому числі захисту порушеного права в судовому порядку, є Податковий кодекс України.

Відповідно до пункту 56.1 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України передбачено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню.

Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.

Згідно з пунктом 56.19 статті 56 Податкового кодексу України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.01.2022 року у справі №160/11673/20 сформулював правовий висновок про те, що процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У цій постанові судова палата відступила від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у попередніх постановах Верховного Суду, щодо наявності у платника податків права на звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення протягом 1095 днів з моменту отримання такого рішення, зокрема, у випадку судового оскарження податкових повідомлень-рішень без використання досудового порядку вирішення спору.

У цій постанові судова палата наголосила, що при обчисленні шестимісячного строку звернення до суду у подібних до цієї справах суди повинні звертати особливу увагу на момент початку перебігу цього строку і в кожній конкретній справі вирішувати питання про наявність/відсутність підстав вважати його пропущеним, а так само наявність/відсутність підстав вважати такий строк пропущеним з поважних причин.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 6 частини 5 статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Верховний Суд у постанові 29.09.2021 року у справі №200/1709/20-а зазначив, що статтею 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти 6, 7 частини п`ятої цієї статті). Наведеними нормами чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема, щодо дотримання строку оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта власних повноважень. Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинна вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені чинним законодавством.

При вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Відповідно до пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 42.2, 42.5 статті 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Водночас, жодна норма податкового законодавства не зобов`язує податковий орган здійснювати заходи для з`ясування причин невручення податкової вимоги чи податкового повідомлення-рішення, чи для вжиття додаткових заходів (як-то електронні засоби зв`язку, кур`єрська доставка тощо) щодо вручення податкової вимоги чи податкового повідомлення-рішення.

При цьому, суд зазначає, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі невиконання цього обов`язку, платник не вправі посилатися на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24.09.2019 р. у справі №825/1109/16, від 20 жовтня 2020 року у справі №140/30/20, 21 жовтня 2021 року у справі №360/4692/19, від 14 липня 2022 року у справі № 120/479/21-а, від 26 липня 2022 року у справі № 640/3437/21.

Крім того, суд зазначає, що контролюючий орган, не маючи інших правових механізмів для отримання персональних даних про платника податків, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) даних облікової картки та, відповідно, у випадку недотримання платником податків приписів закону та невиконання обов`язку інформувати податковий орган про зміну своїх персональних даних, має нести ризик настання негативних наслідків такої поведінки.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 жовтня 2020 року по справі № 813/3922/17.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.07.2022 року по справі №120/479/21-а, в якій суд зазначив, що добросовісний платник податків, зобов`язаний забезпечити отримання кореспонденції, у разі невиконання цього обов`язку, платник не вправі посилатись на неотримання ним документів, як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних наслідків.

Так, згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру від 09.04.2024 № 534190 на запит суду надано відповідь, що місцем реєстрації ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 .

В заяві про поновлення строку на звернення до суду із зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 вказує, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення були отримані 07.05.2024 року, а саме після ознайомлення з матеріалами справи.

До матеріалів справи Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області надано оскаржувані податкові повідомлення-рішення, які були направлені засобами поштового зв`язку за відомою контролюючому органу адресою фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 , а саме:

- податкове повідомлення-рішення від 11.06.2018 року № 90436 було направлено на зареєстровану позивачем за зустрічним позовом адресу, але зазначене податкове повідомлення-рішення повернулось до контролюючого органу, з відміткою причин невручення "за закінченням терміну зберігання";

- податкові повідомлення-рішення від 18.06.2021 року № 00462 за період 2021 рік на суму 1442,96 грн.; від 18.06.2021 року № 00462 на суму 2544,57 грн.; від 18.06.2021 року № 00462 за період 2019 рік на суму. 1250,57 грн. були направлені на адресу зареєстровану позивачем за зустрічним позовом адресою та отримані особисто ОСОБА_1 01.07.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення;

- податкові повідомлення-рішення від 26.12.2022 року № 2107926-242-0462 за період 2020 рік на суму 9779,07 грн.; від 18.06.2020 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 13552,50 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 583,50 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2020 рік на суму 6588,59 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2020 рік на суму 23558,32 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 8370,00 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2020 рік на суму 459,31 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 263,11 грн. від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 2026,17 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 на суму 1283,99 грн.; від 15.12.2022 року № 12-0462 за період 2021 рік на суму 14964,00 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 1631,04 грн.; - від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 206,98 грн.; від 15.12.2022 року № 2-0462 за період 2021 рік на суму 2808,00 грн. були направлені на адресу зареєстровану позивачем за зустрічним позовом адресою та отримані особисто ОСОБА_1 04.01.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Отже, з дати отримання податкових повідомлень-рішень, позивач за зустрічним позовом була обізнана про порушення своїх прав, тобто з цієї дати почався перебіг строку для звернення до суду з позовом.

При цьому, з зустрічною позовною заявою позивач звернулась до суду лише 13.05.2024 року, що свідчить про пропуск шестимісячного строку звернення до суду з заявленими позовними вимогами.

Також, судом було встановлено, що позивачем оскаржувались в адміністративному порядку до Державної податкової служби України окремі податкові повідомлення рішення від 15.12.2022 року №№2-0462, 2-0462, 2-0462, 2-0462, 12-0462, 2-0462, які зазначені в зустрічній позовній заяві та які рішенням від 03.04.2023 року були частково скасовані та право на оскарження яких в судовому порядку становить три місяці, які також позивачем пропущено.

Щодо посилання представника позивача за зустрічним позовом на дію воєнного стану в Україні, суд зазначає, що законодавець законодавчо закріпив, що підставою для поновлення пропущеного строку може бути наявність обставин, які зумовили обмеження можливості реалізувати своє право на судовий захист протягом строку, встановленого законом.

Сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості вчинити процесуальну дію у встановлені строки не може вважатися поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в своїй постанові від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22 дійшов висновку, що протягом дії воєнного стану суворе застосування судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду.

Теорією та практикою вироблені правила, згідно яких причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, під час воєнного стану поновленню підлягають лише процесуальні строки, порушені з поважних причин, основними з яких є такі: повітряна тривога, яка фактично перешкодила для вчинення конкретної процесуальної дії, відсутність електрозабезпечення, неможливість використання транспорту, ракетне чи інше збройне ураження території, де знаходиться адвокат та/або відповідний орган, а також окупація вказаної території тощо.

Однак, позивачем ніяким чином не обґрунтовано, як запровадження воєнного стану в Україні вплинуло на пропуск строку на звернення до суду з даною позовною заявою.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковим для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (справа «Перез де Рада Каванілес протии Іспанії»). Реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд з прав людини наголосив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватись при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової впевненості. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Відтак, суд зазначає, що доводи викладені позивачем за зустрічним позовом у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду є безпідставними.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За приписами частини 2 статті 178 Кодексу адміністративного судочинства України до зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

За таких обставин, суд вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 169, 178, 248 Кодексу адміністративного судочинства України суд-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - повернути позивачу.

Копію ухвали разом із зустрічною позовною заявою та доданими до неї матеріалами надіслати особі, яка звернулась з зустрічною позовною заявою.

Роз`яснити, що повернення зустрічного позову не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська