Справа № 500/3106/24
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

Справа №500/3106/24

04 червня 2024 рокум. Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Мартиць О.І. перевіривши виконання вимог статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді

ВСТАНОВИВ:

15 травня 2024 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області в якій просить визнати незаконним і скасувати наказу начальника ГУНП в Тернопільській області №353 виданий 26.09.2023 та поновити ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення №2 (м. Бучач) Чортківського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області з 26.09.2023.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення №2 (м. Бучач) Чортківського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.

25 вересня 2023 року в будинку позивача в м. Заліщики відбувався обшук, який продовжився в селі Попівці Чортківського району. Близько 16 години на місце проведення слідчих дій приїхав на службовому автомобілі т.в.о. начальника ВП №2 (м. Бучач) Тарас Стець та начальник кадрів з цього відділу ОСОБА_2 . Вони відкликали позивача і ОСОБА_3 наказав позивачу написати рапорт на звільнення за власним бажанням через те, що по ньому відкрито кримінальне провадження і він не має права перебувати на службі в поліції. Позивач заперечував проти цього, оскільки жодних кримінальних діянь він не вчиняв, готовий відстоювати своє чесне ім`я в суді, і, вказав, що посилаючись на презумпцію невинуватості його не мають права звільняти зі служби, а найбільше, що при наявності вагомих підстав - відсторонити від роботи. Проте, начальник йому повторно наказав написати рапорт на звільнення за власним бажанням, в іншому випадку він буде "звільнений по статті".

Сказане стало для позивача шоком, тим більше це відбувалося на фоні нервового стресу, викликаного обшуками, тому, там же, на капоті службового автомобіля він написав рапорт так, як йому продиктував начальник кадрів. Йому сказали, що ще нічого невідомо, а про дальші дії його повідомлять. В подальшому, через деякий час, з розмови з начальником кадрів позивач дізнався, що він звільнений зі служби.

Позивач не мав наміру звільнятися зі служби за власним бажанням, відтак, вважає його звільнення за рішенням керівництва є безпідставним, наказ начальника ГУНП в Тернопільській області №353 виданий 26.09.2023 незаконним.

Ухвалою суду від 20 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, шляхом звернення до суду з обґрунтованою заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду з такими позовними вимогами, зазначивши інші поважні причини з підтвердженням їх відповідними доказами, які перешкоджали вчасно звернутися до суду із даними позовними вимогами.

31.05.2024 від позивача до суду поступила заява, в якій обґрунтовуючи поважність пропуску строку представник позивача зазначає, що відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Стаття 233, зокрема, цього Закону встановлює, що в у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Відповідно до статті 234 у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Оскільки позивач до дня подачі заяви в суд не отримав наказу про звільнення, то вважається, що строк звернення до суду не пропущений. Разом з тим, написавши під психологічним тиском заяву на звільнення за власним бажанням, та отримавши через місяць грошові виплати, позивач мав розуміння, що його звільнено з роботи.

Проте, в результаті настання стресових для нормального життя обставин (неправомірного кримінального обвинувачення, неправомірного звільнення зі служби на якій він провів більше ніж двадцять років) позивач захворів на психічну хворобу, розголошення симптомів якої призведе до надмірного втручання в його приватне життя. І ці обставини є дійсно поважними, реальними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду. Проте, як тільки стан здоров`я позивача покращився, враховуючи, що він і дальше перебуває на лікуванні, позивач уклав угоду з адвокатом для звернення до суду про захист порушеного права.

При розгляді поданої заяви судом враховано наступне.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України), частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята 122 КАС України).

В ухвалі суду від 20.05.2024 про залишення позовної заяви без руху було зазначено "Із позовної заяви слідує, що позивач проходив службу в Національній поліції України на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення №2 (м. Бучач) Чортківського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, проходив публічну службу, а для спорів щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби законодавець встановив місячний строк звернення до адміністративного суду".

Суд встановив, що предметом позову у даній справі є правомірність наказу начальника ГУНП в Тернопільській області №353 від 26.09.2023 про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, однак до суду із даним позовом позивач звернувся через систему "Електронний суд" 15.05.2024, тобто з пропуском строку звернення, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.

У випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті на публічну службу, проходженні чи звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Так, на думку позивача (представника позивача), оскільки позивач до дня подачі заяви в суд не отримав наказу про звільнення, то вважається, що строк звернення до суду не пропущений. Разом з тим, написавши під психологічним тиском заяву на звільнення за власним бажанням, та отримавши через місяць грошові виплати, позивач мав розуміння, що його звільнено з роботи.

Проте, в результаті настання стресових для нормального життя обставин (неправомірного кримінального обвинувачення, неправомірного звільнення зі служби на якій він провів більше ніж двадцять років) позивач захворів на психічну хворобу, розголошення симптомів якої призведе до надмірного втручання в його приватне життя. І ці обставини є дійсно поважними, реальними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.

Такі доводи позивача суд оцінює критично, оскільки процесуальний закон пов`язує обчислення строку звернення до суду з моментом, коли особа дізналася про порушення своїх прав або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, тобто позивачу було відомо про прийняття наказу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області №353 від 26.09.2023 на підставі особисто поданого рапорту від 25.09.2023 про його звільнення, та таким наказом передбачено проведення позивачу відповідних виплат грошових компенсацій.

При цьому, частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

При цьому суд критично оцінює твердження представника позивача про те, що в результаті настання стресових для нормального життя обставин (неправомірного кримінального обвинувачення, неправомірного звільнення зі служби на якій він провів більше ніж двадцять років) позивач захворів на психічну хворобу, розголошення симптомів якої призведе до надмірного втручання в його приватне життя. І ці обставини є дійсно поважними, реальними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду, оскільки доказів наведених обставин суду не представлено.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду у своєму рішенні від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 навів тлумачення поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Так, суд найвищої інстанції зазначив, що строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

У цій справі Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду також відзначив, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

В ухвалі від 25.03.2021 у справі №9901/86/21, вирішуючи питання дотримання строку з позовною вимогою про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, Верховний Суд зазначив, що "Твердження ж ОСОБА_1 про те, що строк звернення до суду з позовом має обраховуватись, починаючи з 10 березня 2021 року - дати отримання ним трудової книжки, є безпідставними, адже процесуальним законом початок перебігу строку звернення особи до суду з позовом пов`язується саме з датою, коли вона дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, тобто, в даному випадку, про видання Президентом України оскаржуваного Розпорядження".

В ухвалі від 12.03.2021 у справі №9901/64/21 Верховний Суд вказав на таке:

"При цьому, варто зауважити, що порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду".

Частина друга статті 44 КАСУ України, частина перша статті 45 цього ж Кодексу вказують на те, що учасники справи повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Ці норми конкретизують характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Отже, учасники справи зобов`язанні діяти вчасно та в належний спосіб, у зв`язку з чим, будь-які зволікання останніх не свідчать про намір добросовісної реалізації права на звернення до суду.

Відповідно до частини другої статті 6, частин першої, другої статті 7 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії" Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Круз проти Польщі" виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

На переконання суду позивачем не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод для звернення до суду позивача упродовж встановленого законом строку, а наведені позивачем у заяві обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, носять суб`єктивний характер, а отже не є достатніми для висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.

Тому суд дійшов до висновку, що підстави для поновлення строку, зазначені позивачем в обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду, не є поважними.

Частиною другою статті 123 КАС України визначено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадку, передбаченому частиною другою статті 123 КАС України.

Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху або про повернення позовної заяви надсилається особі, яка подала позовну заяву, не пізніше наступного дня після її постановлення (частина шоста статті 169 КАС України).

Керуючись статтями 123, 169, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду з цим позовом.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання протиправною та скасування наказу, поновлення на посаді повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, не пізніше наступного дня після її постановлення.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Мартиць О.І.