Справа № 140/3354/24
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року ЛуцькСправа № 140/3354/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними ГУ ПФУ у Волинській області щодо відмови про зарахування стажу роботи позивача до пільгового та виплату пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком; зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати до пільгового підземного стажу позивача період навчання за фахом з 23 березня 2008 року по 14 травня 2008 року у Нововолинському вищому професійному училищі, період навчання за фахом з 23 жовтня 2020 року по 24 грудня 2020 року у ВП «Червоноградський учбово-курсовий комбінат» ДП «Львіввугілля», період роботи з 01 листопада 2010 року по 31 грудня 2010 року гірником підземним ДП «Шахта №9 «Нововолинська», з 01 лютого 2018 року по 30 квітня 2021 року гірником з ремонту гірничих виробок ДП «Шахта №9 «Нововолинська», з 18 серпня 2022 року по день звернення період перебування по інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням та здійснити перерахунок та виплачувати позивачу пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за віком з урахуванням даного страхового пільгового підземного стажу та отриманих доходів (заробітної плати) при обчисленні розміру пенсії з дати звернення відповідно до Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 18 серпня 2022 року перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію по інвалідності у зв`язку із професійним захворюванням.

Вказує, що до пільгового стажу не було зараховано періоди роботи з 01 листопада 2010 року по 31 грудня 2010 року, та з 01 лютого 2018 року по 30 квітня 2022 року гірником з ремонту гірничих виробок ВП «Шахта №9» ДП «Волиньвугілля». Також до пільгового підземного стажу не було зараховано періоди навчання за фахом та перебування на інвалідності у зв`язку із професійним захворюванням.

Повідомляє, що позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку стажу та пенсії, просив зарахувати до пільгового стажу вказані періоди та виплачувати пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, та у відповідності до статті 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», у зв`язку із тим, що він має 47 років 4 місяці 18 днів страхового стажу та з них 15 років пільгового підземного стажу (з врахуванням часу перебування на інвалідності).

В подальшому, 29 серпня 2024 року ГУ ПФУ у Волинській області повідомило, що періоди роботи з 01 лютого 2018 року по 30 квітня 2021 року у ДП «Шахта №9 «Нововолинська» не зараховано у зв`язку із несплатою страхових внесків. Перерахунок пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком не здійснили.

На думку позивача, оскільки із його заробітної плати щомісячно утримувалися суми страхових внесків, то він не повинен нести відповідальність за неналежне виконання підприємством та іншими контролюючими органами своїх обов`язків по сплаті та зарахуванню обов`язкових платежів.

Таким чином, відповідач безпідставно відмовив йому у зарахуванні стажу роботи до пільгового та виплату пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, з огляду на що просить адміністративний позов задовольнити (арк. спр. 1-9).

У відзиві на позовну заяву від 23 квітня 2024 року №0300-0902-8/24630, ГУ ПФУ у Волинській області позовних вимог не визнало, мотивуючи тим, що в індивідуальних відомостях про застраховану особу Форми ОК-5 інформація, щодо сплати єдиного соціального внеску за період з листопада 2010 року по грудень 2010 року та з 01 лютого 2018 року по 30 квітня 2021 року відсутня, у зв`язку із чим відсутні законні підстави для зарахування страхового стажу за даний період.

Стосовно обчислення пенсії з урахуванням Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» вказує, що умовою виплати пенсії у розмірах, встановлених статтею 8 цього Закону та абзацом третім частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є наявність пільгового стажу роботи за списком №1 15 років, натомість пільговий стаж позивача становить з повним робочим днем під землею 10 років 09 місяців 01 день.

Зазначає, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області як одержувач пенсії по інвалідності, яка настала внаслідок каліцтва відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому стаж перебування на інвалідності зарахується йому при переведенні його на пенсію за віком на пільгових умовах.

Щодо зарахування до пільгового підземного стажу періоди навчання повідомляє, що час навчання особи після 01 січня 2004 року може бути зарахований до її стажу лише у разі сплати такою особою страхових внесків в добровільному порядку, чого позивачем зроблено не було.

З урахуванням зазначеного відповідач просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю (арк. спр. 55-60).

Інших заяв по суті справи, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України) до суду не надходило.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до частини п`ятої, сьомої статті 262 КАС України (арк. спр. 45).

Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 з 18 серпня 2022 року перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію по інвалідності у зв`язку із професійним захворюванням, про що свідчить рішення №801 (арк. спр. 57) та не заперечується сторонами.

Листом ГУ ПФУ у Волинській області від 29 серпня 2023 року №28059-25770/Г-02/8-0300/23, у відповідь на звернення позивача, повідомлено, що розмір пенсії обчислено з врахуванням стажу тривалістю 47 років 4 місяців та 18 днів, з них: 11 років 15 днів страховий стаж; 10 років 9 місяці 1 днів пільговий стаж роботи з повним робочим днем під землею та 26 років 4 місяці 29 днів додатковий стаж (коефіцієнт страхового стажу 0,47333).

Для визначення розміру пенсії середньомісячний заробіток становить 19 268,58 грн, який взято за періоди роботи з 01 грудня 2006 року по 31 січня 2007 року, з 01 квітня 2008 року по 31 жовтня 2010 року, з 01 січня 2011 року по 31 січня 2018 року, з 01 травня 2021 року по 31 липня 2022 року, з урахуванням середньої заробітної плати по України за 2019-2021 роки 10846,37 грн (індивідуальний коефіцієнт заробітку 1,77650).

До пільгового стажу з повним робочим днем під землею при обчисленні коефіцієнта страхового стажу та середньомісячного заробітку не враховано періоди роботи у листопаді грудня 2010 року та з лютого 2018 року по березень 2021 у ВП «Шахта №9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» у зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Щодо врахування до пільгового стажу періодів перебування на інвалідності у зв`язку із нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням повідомив, що згідно із нормами чинного пенсійного законодавства такі періоди зараховуються до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах і у пільгових розмірах (арк. спр. 38).

Вважаючи такі дії пенсійного органу протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України громадянам гарантоване право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV).

Закон №1058-IV розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України (стаття 81 Закону №1788-ХІІ).

Відповідно частини першої статті 21 Закону №1058-IV, персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.

Абзацом першим частини першої статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Як передбачено частиною другою статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону №1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абзацом першим цієї частини. Наявний в особи понаднормовий страховий стаж не може бути обмежений.

Мінімальний розмір пенсії особам, на яких поширюється дія Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», та працівникам, зайнятим повний робочий день під землею обслуговуванням зазначених осіб, які відпрацювали на підземних роботах не менш як 15 років для чоловіків та 7,5 року для жінок за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, встановлюється незалежно від місця останньої роботи у розмірі 80 відсотків заробітної плати (доходу) застрахованої особи, визначеної відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, але не менш як три розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Статтею 56 Закону №1788-ХІІ визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків; військова служба; навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №673, основним документом , що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Як установлено судом згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 позивач 17 травня 2008 року був прийнятий гірником підземним ІІІ розряду з повним робочим днем під землею на ВП «Шахта №9 «Нововолинська», 23 жовтня 2020 року направлений на курси по підготовці гірників з ремонту гірничих виробок при Червоноградському УКК, 26 грудня 2020 року переведений гірником з ремонту гірничих виробок IV розряду, повним робочим днем під землею, після закінчення курсів, 13 липня 2022 року звільнений по пункту 2 статті 40 КЗпП України (арк. спр. 16).

Як встановлено судом вище, ГУ ПФУ у Волинській області листом від 12 січня 2024 року №610-37788/Г-02/8-0300/24 повідомило, що до пільгового стажу з повним робочим днем під землею при обчисленні коефіцієнта страхового стажу та середньомісячного заробітку не враховано періоди роботи у листопаді грудня 2010 року та з лютого 2018 року по березень 2021 у ВП «Шахта №9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» у зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України (арк. спр. 38).

Відповідно до частини першої статті 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

За приписами статті 1 Закону №1058-IV застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески (частина друга статті 20 Закону №1058-IV).

Частинами четвертою - шостою, дев`ятою, десятою, дванадцятою статті 20 Закону №1058-IV встановлено, що сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування - на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду - суб`єкта другого рівня системи пенсійного забезпечення. Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць. Днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду - день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

На переконання суду, відсутність за даними системи індивідуальних відомостей про застраховану особу про сплату страхових внесків за вказані періоди не може бути підставою для не зарахування таких до страхового стажу під час визначення пільгового стажу для призначення пенсії позивачу.

Порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків (у зв`язку із чим утворилася заборгованість зі сплати таких внесків) тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи сплачені страхові внески зараховувалися в рахунок сплати заборгованих страхувальником сум недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Суд зазначає, що фактично внаслідок невиконання роботодавцем обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Таким чином позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача такого періоду роботи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 березня 2020 року по справі №535/1031/16-а, від 30 вересня 2019 року у справі №414/736/17, від 20 березня 2019 року у справі №688/947/17, від 27 березня 2018 року у справі №208/6680/16-а.

Згідно з індивідуальними відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про застраховану особу ОСОБА_1 (довідка за формою ОК-5) інформація щодо сплати страхових внесків за період з листопада 2010 року по грудень 2010 року та з лютого 2018 року по березень 2021 у ВП «Шахта №9 Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» дійсно відсутня (арк. спр. 31-34).

Разом з тим, як установлено судом у вказаний період позивач працював гірником підземним ІІІ розряду з повним робочим днем під землею на ВП «Шахта №9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» з повним робочим днем від землею, що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 та за вказаний період йому була нарахована та виплачена заробітна плата, на яку в свою чергу нараховувалися страхові внески, що підтверджується довідкою про доходи від 11 листопада 2024 року №616, виданою ДП «Шахта №9 «Нововолинська» (арк. спр. 26), а тому у відповідача відсутні підстави не зараховувати до пільгового стажу позивача вказані періоди роботи при проведенні перерахунку призначеної йому пенсії.

Суд зауважує, що відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за спірний період лише з тих підстав, що сплачені ВП «Шахта №9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» зараховані на погашення боргу підприємства з єдиного внеску у порядку календарної черговості його виникнення, не може бути підставою для позбавлення пенсіонера права на пенсію у відповідному розмірі з урахуванням періоду його трудової діяльності, оскільки застрахована особа не відповідає за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо сплати страхових внесків.

Механізм державного соціального страхування передбачає державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх конституційних прав, а тому позивач не може бути позбавлений права на отримання соціальних гарантій через те, що орган, відповідальний за повноту та своєчасність сплати страхових внесків, своєчасно не вжив дієвих заходів, що призвело до порушення гарантованого державою права на отримання позивачем належної пенсії із солідарної системи з урахуванням страхового стажу. Застраховані особи самостійно, без сприяння державних органів, позбавлені можливості безпосередньо і оперативно впливати на повноту і своєчасність сплати роботодавцями страхових внесків.

Отже, слід дійти висновку про протиправність дій відповідача щодо незарахування до страхового та пільгового стажу позивача періоду роботи з листопада 2010 року по грудень 2010 року та 01 лютого 2018 року по 30 квітня 2021 року на ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля» при призначенні пенсії по інвалідності виключно з підстав відсутності сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Щодо права позивача на зарахування періоду навчання за фахом з 23 березня 2008 року по 14 травня 2008 року у Нововолинському вищому професійному училищі, період навчання за фахом з 23 жовтня 2020 року по 24 грудня 2020 року у ВП «Червоноградський учбово-курсовий комбінат» ДП «Львіввугілля» до пільгового стажу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується також: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Згідно зі статтею 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» від 10 лютого 1998 року №103/98-ВР (далі-Закон №103/98-ВР) час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Відповідно до роз`яснення Пенсійного фонду України щодо зарахування періоду навчання до страхового стажу, яке опубліковане на офіційному вебсайті 26 серпня 2022 року, страховий стаж це період, протягом якого людина підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і за який щомісяця сплачено страхові внески.

Поняття «страховий стаж» запроваджено Законом №1058-IV, який набув чинності з 01 січня 2004 року.

Періоди трудової діяльності зараховуються до страхового стажу при обчисленні пенсії за періоди до 01 січня 2004 року згідно із Законом №1788-XII, а після 01 січня 2004 року Законом №1058-IV.

Водночас до страхового стажу прирівнюється весь трудовий стаж, набутий до 01 січня 2004 року. Зокрема, й періоди навчання за денною (очною) формою у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Після 01 січня 2004 року до страхового стажу зараховується час навчання лише за умови добровільної сплати єдиного соціального внеску.

Час навчання підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Таким чином, час навчання особи після 01 січня 2024 року може бути зарахований до її страхового стажу лише у разі сплати такою особою страхових внесків в добровільному порядку.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_2 від 15 травня 2008 року ОСОБА_1 проходив навчання з 23 березня 2008 року по 14 травня 2008 року за професією «гірник підземний третього розряду», в свою чергу посвідчення №273 від 24 грудня 2020 року, підтверджує проходження навчання позивачем з 23 жовтня 2020 року по 24 грудня 2020 року із присвоєнням кваліфікації «гірник з ремонту гірничих виробок четвертого розряду» (арк. спр. 24-25).

Відтак, сплата страхових внесків підтверджується індивідуальними відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про застраховану особу ОСОБА_1 (довідка за формою ОК-5) за 14 днів квітня 2008 року та травень 2008 року, тобто з 17 квітня 2008 року по 14 травня 2008 року (день закінчення навчання).

Сплата страхових внесків за період навчання у ВП «Червоноградський учбово-курсовий комбінат» ДП «Львіввугілля» підтверджується довідкою про доходи від 11 листопада 2022 року №616.

З огляду на викладене у відповідача відсутні підстави для не зарахування до страхового стажу періоду навчання, здобутого після 01 січня 2004 року у період з 17 квітня 2008 року по 14 травня 2008 року у Нововолинському вищому професійному училищі та з 23 жовтня 2020 року по 24 грудня 2020 року у ВП «Червоноградський учбово-курсовий комбінат» ДП «Львіввугілля» у зв`язку із наявним фактом сплати страхових внесків.

Стосовно зарахування до пільгового підземного стажу період з 18 серпня 2022 року по день звернення, тобто період перебування на інвалідності у зв`язку із професійним захворюванням, суд зауважує наступне.

Частиною п`ятою статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах (статті 13 і 14).

Відповідна гарантія встановлена і положеннями частини четвертої статті 9 Закону України «Про охорону праці», згідно з якими час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і в пільгових розмірах у порядку, встановленому законом.

Пунктом 6 частини четвертої статті 10 Закону №345-VI, зокрема, внесено зміни до Закону №1058-IV шляхом доповнення частини першої статті 24 вказаного Закону абзацом четвертим такого змісту: «Час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до страхового стажу для призначення пенсії за віком, а також до страхового стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах».

Матеріалами справи, а саме: Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у надання медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №029285, Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №199804 та актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 01 серпня 2022 року (арк. спр. 21-22, 27-28), підтверджуються отримання ОСОБА_1 третьої групи інвалідності саме у зв`язку із професійним захворюванням. Даний факт відповідачем не заперечується.

Відтак, Верховний Суд у постанові від 18 червня 2019 року у справі №392/17/17, за результатами аналізу наведених правових норм, дійшов висновку, що законодавець зараховує час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням до стажу роботи тільки для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах відповідно до статей 13, 14 Закону №1788-ХІІ. Отже, до пільгового стажу позивача зараховується період до того часу, коли позивач вийшов на пенсію за віком на пільгових умовах.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2019 року у справі №185/8991/16-а, від 26 травня 2020 року у справі №205/8712/16-а.

Як зазначалось судом вище, позивач з 18 серпня 2022 року отримує пенсію по третій групі інвалідності відповідно до норм Закону №1058-IV.

Суд зауважує, що позивач не звернувся за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах та даний момент він отримує пенсію по інвалідності, а відтак, зарахування часу його перебування на інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням до пільгового стажу із шкідливими умовами, на даний час не є можливим, оскільки не узгоджується з наведеними приписами законодавства та встановленим судом в рішенні суду, а тому правомірна відмова відповідача у перерахунку пенсії відповідно до вимог статті 8 Закону №345-VI.

До аналогічних висновків прийшов і Восьмий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 18 березня 2024 року у справі №140/19267/23, а також Третій апеляційний адміністративний суд у постанові від 13 березня 2024 року у справі №160/24904/23.

Щодо обчислення страхового та пільгового стажу особи суд зазначає наступне.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. При цьому, суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 КАС України.

Тобто, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Оскільки обчислення страхового та пільгового стажу особи віднесено до повноважень органів Пенсійного фонду, суд не вправі перебирати на себе такі повноваження відповідача і встановлювати наявність чи відсутність необхідного пільгового стажу у позивача для обчислення його пенсії відповідно до вимог статті 8 Закону №345-VI.

Отже, згідно із частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вищевикладених мотивів та беручи до уваги висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позивних вимоги, шляхом визнання протиправною бездіяльність ГУ ПФУ у Волинській області щодо незарахування ОСОБА_1 до страхового та пільгового стажу періоду період навчання за фахом з 23 березня 2008 року по 14 травня 2008 року у Нововолинському вищому професійному училищі, період навчання за фахом з 23 жовтня 2020 року по 24 грудня 2020 року у ВП «Червоноградський учбово-курсовий комбінат» ДП «Львіввугілля», період роботи з 01 листопада 2010 року по 31 грудня 2010 року гірником підземним ДП «Шахта №9 «Нововолинська», з 01 лютого 2018 року по 30 квітня 2021 року гірником з ремонту гірничих виробок ДП «Шахта №9 «Нововолинська» та зобов`язання відповідача провести ОСОБА_1 з 18 серпня 2022 року перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) пенсії по інвалідності, зарахувавши до страхового та пільгового стажу період навчання за фахом з 23 жовтня 2020 року по 24 грудня 2020 року у ВП «Червоноградський учбово-курсовий комбінат» ДП «Львіввугілля», період роботи з 01 листопада 2010 року по 31 грудня 2010 року гірником підземним ДП «Шахта №9 «Нововолинська», з 01 лютого 2018 року по 30 квітня 2021 року гірником з ремонту гірничих виробок ДП «Шахта №9 «Нововолинська», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує наступне.

Згідно платіжної інструкції від 23 березня 2024 року №5317-1192-0597-7423 позивачем було сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) (арк. спр. 10).

Оскільки суд задовольняє позов частково, то за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір в сумі 403,74 грн. (чотириста три гривні 74 копійки) пропорційно до задоволених позовних вимог.

Щодо відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн (сім тисяч гривень) суд зазначає наступне.

Частинами першою, другою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано такі документи: Договір про надання правничої допомоги від 22 лютого 2024 року, свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю, ордер серії АС №1086254 та квитанція прибуткового касового ордера №11 (арк. спр. 39-42).

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справ.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу даної справи, суд зауважує, що провадження здійснювалося в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами справи, дана справа є спором значної складності, а спірні правовідносини регулюється нормами Закону 2262-ХІІ та великої кількості підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, не передбачають.

Згідно з установленою практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia,заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Верховний Суд в постановах від 22 грудня 2020 року у справі №520/8489/19, від 07 травня 2020 року у справі №320/3271/19, від 10 березня 2020 року у справі №520/8489/19 зазначив, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, з урахуванням заперечень відповідача щодо обґрунтованості та співмірності розміру витрат на правничу допомогу, а також з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною із заявленими позовними вимогами, а тому справедливим розміром відшкодування позивачу фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача є сума 1000,00 грн (одна тисяча гривень 00 копійок). Решту витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

Керуючись статтями 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо незарахування ОСОБА_1 до страхового та пільгового стажу періоду період навчання за фахом з 23 жовтня 2020 року по 24 грудня 2020 року у Відокремленого підрозділу «Червоноградський учбово-курсовий комбінат» Держаного підприємства «Львіввугілля», період роботи з 01 листопада 2010 року по 31 грудня 2010 року гірником підземним Держаного підприємства «Шахта №9 «Нововолинська», з 01 лютого 2018 року по 30 квітня 2021 року гірником з ремонту гірничих виробок Держаного підприємства «Шахта №9 «Нововолинська».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести ОСОБА_1 з 18 серпня 2022 року перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) пенсії по інвалідності, зарахувавши до страхового та пільгового стажу період навчання за фахом з 23 жовтня 2020 року по 24 грудня 2020 року у Відокремленого підрозділу «Червоноградський учбово-курсовий комбінат» Держаного підприємства «Львіввугілля», період роботи з 01 листопада 2010 року по 31 грудня 2010 року гірником підземним Держаного підприємства «Шахта №9 «Нововолинська», з 01 лютого 2018 року по 30 квітня 2021 року гірником з ремонту гірничих виробок Держаного підприємства «Шахта №9 «Нововолинська», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 403,74 грн (чотириста три гривні 74 копійки) та 1000,00 грн (одна тисяча гривень 00 копійок) витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Смокович