Справа № 440/18166/23
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 р. Справа № 440/18166/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2024 р. (ухвалене суддею Шевяковим І.С.) по справі № 440/18166/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної екологічної інспекції Центрального округу

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції Центрального округу, в якому просив визнати неправомірними дії Державної екологічної інспекції Центрального округу щодо звернення її до Національної поліції з заявою про відсутність головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) природно - заповідного фонду, лісів та рослинного світу Управління державного екологічного нагляду (контролю) у Полтавській області - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Центрального округу Колісника Ю.І. з 28.09.2023 р. на робочому місці без надання офіційних доказів поважності причини його відсутності та запросила позивача для дачі пояснень й надання офіційних доказів поважності відсутності на робочому місці без надання офіційних доказів поважності причин його відсутності.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2024 р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2024 р. та прийняти рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Конституції України, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», Закону України «Про державну службу»,

Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 працює в Державній екологічній інспекції Центрального округу на посаді головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) природно-заповідного фонду, лісів та рослинного світу Управління державного екологічного нагляду (контролю) у Полтавській області - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Центрального округу.

08.09.2023 р. позивач листом повідомив позивача, що з 08.09.2023 р. перебуває на стаціонарному лікуванні та лист тимчасової непрацездатності надасть після завершення лікування.

08.10.2023 р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою, в якій повідомив, що він знаходиться на стаціонарному лікуванні та лист тимчасової непрацездатності надасть після завершення лікування.

Відповідно до інформації, розміщеної на Веб-порталі Пенсійного фонду України, наданої позивачем через систему "Електронний суд", листок непрацездатності ОСОБА_1 , номер 8039336-1 відкрито з 24.09.2023 р. по 27.09.2023 р.

Листом від 30.10.2023 р. № 1600-0603-8/79063 Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повідомило відповідача про те, що станом на 30.10.2023 р. в електронному реєстрі листків непрацездатності на ОСОБА_1 останній лікарняний сформований з 23.09.2023 р. по 27.09.2023 р. на страхувальника - Державна екологічна інспекція Центрального округу (), в електронному реєстрі листків непрацездатності за період після 28.09.2023 р. відсутні електронні лікарняні листи.

Відповідач 07.11.2023 р. звернувся до Відділу поліції № 1 Полтавського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області з листом № 09-29/5103, в якому просили встановити місця перебування працівника, який з 28.09.2023 р. відсутній на робочому місці без надання офіційних доказів поважності причини своєї відсутності на роботі.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо його звернення до Національної поліції України зі заявою про відсутність працівника на робочому місці звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що

відповідачем дії щодо звернення Національної поліції України з заявою про відсутність на робочому місті вчинені правомірно, мали достатню і фактичну, і правову підставу та права позивача цими діями не є порушені.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-VIII (в подальшому № 889-VIII), державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно із п. 10 ч. 1 ст. 2 Закону № 889-VIII, у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: службова дисципліна - неухильне додержання Присяги державного службовця, сумлінне виконання службових обов`язків та правил внутрішнього службового розпорядку.

Відповідно до ст. 5 Закону № 889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п.п. 2, 7 ч. 1 ст. 8 Закону № 889-VIII, державний службовець дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; зобов`язаний сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки.

Згідно зі ст. 62 Закону № 889-VIII, державний службовець зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені статтею 8 цього Закону, а також: не допускати вчинків, несумісних із статусом державного службовця;виявляти високий рівень культури, професіоналізм, витримку і тактовність, повагу до громадян, керівництва та інших державних службовців дбайливо ставитися до державного майна та інших публічних ресурсів. Державний службовець особисто виконує покладені на нього посадові обов`язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Закону № 889-VIII, з метою забезпечення належного рівня службової дисципліни керівник державної служби зобов`язаний: створювати умови для виконання державними службовцями своїх посадових обов`язків і підвищення ними професійної компетентності та вимагати належного виконання посадових обов`язків; здійснювати контроль за виконанням державними службовцями посадових обов`язків; під час виконання посадових обов`язків керуватися публічними інтересами, суворо дотримуватися і забезпечувати дотримання Конституції, законів України та інших нормативно-правових актів, чітко формулювати накази (розпорядження) та доручення, перевіряти точність і своєчасність їх виконання; забезпечувати виконання державними службовцями своїх посадових обов`язків, у тому числі шляхом застосування дисциплінарних стягнень; належним чином організовувати роботу державних службовців, забезпечувати ефективне виконання завдань, що поставлені перед державним органом; виховувати у державних службовців сумлінне ставлення до служби, бережливе ставлення до державного майна, підтримувати їхню ініціативу, а також вживати заходів для додержання ними правил етичної поведінки; забезпечувати прозорість та об`єктивність під час оцінювання результатів службової діяльності державних службовців; організовувати проведення з державними службовцями профілактичних заходів щодо запобігання вчиненню ними дисциплінарних проступків, виявляти та своєчасно припиняти їх вчинення.

Згідно із п. 8 ч. 2 ст. 17 Закону України "Про державну службу", керівник державної служби здійснює контроль за дотриманням виконавської та службової дисципліни в державному органі та умов контрактів про проходження державної служби (у разі укладення).

Судовим розглядом встановлено, що підставою для звернення відповідача до Відділу поліції № 1 Полтавського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області слугувала відсутність позивача на робочому місці, оскільки у період з 28.09.2023 р. по 07.11.2023 р. у відповідача відсутні достовірні відомостей про місцезнаходження ОСОБА_1 , оскільки, згідно із відомостей наданих Головним управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, наданих відповідачу 30.10.2023 р., в електронному реєстрі листків непрацездатності за період після 28.09.2023 р. відсутні електронні лікарняні листи ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 02.01.2024 р. звернувся до відповідача з заявою до якої ним додані два консультативних висновки спеціалістів від 01.01.2024 р., про те, що ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 28.09.2023 р. до 10.10.2023 р., з 11.10.2023 р. по 27.10.2023 р. та з 30.10.2023 р. до 17.11.2023 р.

Проте, у своїх заявах від 08.09.2023 р. та 08.10.2023 р. позивач повідомляв роботодавця про знаходження на стаціонарному лікуванні та вказані консультативні висновки надані позивачем вже після звернення роботодавця до органів Національної поліції України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що на час звернення відповідача до правоохоронних органів у роботодавця були відсутні достовірні відомості про причини відсутності позивача на робочому місці.

Доводи позивача, що у відповідача відсутні, визначені чинним законодавством підстави для звернення до Відділу поліції № 1 Полтавського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, суд апеляційної інстанції вважає помилковими з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що захист прав, свобод та інтересів осіб завжди відбувається після наявного факту їх порушення. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, оскільки право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає, оскільки звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Тобто, обов`язковою умовою захисту в адміністративному суді прав, свобод, інтересів фізичних осіб є одночасна наявність двох факторів: існування публічно-правових відносин між позивачем та відповідачем суб`єктом владних повноважень; наявність факту порушень прав, свобод, інтересів позивача, вчинених або допущених відповідачем у таких правовідносинах.

У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати у разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи. Тобто, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини для того, щоб мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоб претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення у справах: Аксу проти Туреччини від 15.03.2012, Бурден проти Сполученого Королівства від 29.04.2008, Тенасе проти Молдови від 27.04.2010).

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного Суду від 07.12.2023 р. по справі № 826/16855/17.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду і доведеність позивачем порушення відповідним рішенням, дією чи бездіяльністю його прав та законних інтересів.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного Суду від 14.02.2022 р. у справі № 200/9772/18-а.

Порушення прав та інтересів слід відрізняти від порушення закону. Підставою звернення до суду є протиправні рішення (дії чи бездіяльність), які порушують права (свободи чи інтереси) конкретної особи. Саме лише порушення закону, яке не призводить до порушення прав особи, не дає підстав для задоволення позову такої особи.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного Суду від 24.01.2023 р. у справі № 440/2513/20.

Таким чином, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень та/або органами місцевого самоврядування особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного Суду від 20.02.2023 р. у справі №160/11429/21.

Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову, оскільки дії Державної екологічної інспекції Центрального округу щодо звернення до Відділу поліції № 1 Полтавського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області не порушують прав позивача.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2024 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329, 379, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2024 р. по справі № 440/18166/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін