Справа № 120/15145/23
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

31 травня 2024 р. Справа № 120/15145/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Вінницького апеляційного суду, (далі - відповідач 1), Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 2) про визнання дій протиправними та стягнення коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що з 2010 року по теперішній час працює на посаду судді Вінницького апеляційного суду. Однак, з 01.01.2021 року розмір суддівської винагороди, який їй виплачується, не відповідає розміру, встановленому Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII.

Як зазначає позивач, на підставі наказу Вінницького апеляційного суду № 65/02-06к від 14.11.2018 "Про розрахунок стажу роботи судді Вінницького апеляційного адміністративного суду та виплату щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 " виплата щомісячної доплати за вислугу років з 01.01.2021 по 03.09.2022 нараховувалась їй у розмірі 70% посадового окладу, а з 03 вересня 2022 по теперішній час - у розмірі 80% посадового окладу.

05.09.2023 позивачка звернулась до Вінницького апеляційного адміністративного суду із заявою про надання інформації стосовно розміру суддівської винагороди, який їй виплачується.

Листом Вінницького апеляційного суду № 01.11/2/2023 від 14.09.2023 позивачку повідомлено про те, що відповідно до кошторисів та планів асигнувань Вінницького апеляційного суду на 2021, 2022, 2023 роки, головним розпорядником бюджетних коштів ДСА України затверджено видатки для виплати суддівської винагороди суддям Вінницького апеляційного суду у розрахунку, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021, 2022, 2023 року в розмірі 2102 грн (встановленого Законами № 1082-ІХ, № 1928-ІХ, №2710-ІХ).

Позивачка не погоджується з вказаними діями відповідача - 1 щодо розрахунку розміру її суддівської винагороди, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021, 2022, 2023 року в розмірі 2102 грн та зазначає про те, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і норми інших законодавчих актів до цих правовідносин щодо виплати суддівської винагороди не застосовуються.

Ухвалою суду від 04.10.2023 відкрито провадження у даній справі та вирішено її розгляд здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Цією ж ухвалою сторонам встановлено строк для подання заяв по суті.

У встановлений судом строк на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач 1 заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зокрема вказав, що обмеження суддівської винагороди було встановлене Законами України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", "Про Державний бюджет України на 2022 рік" та "Про Державний бюджет України на 2023 рік", відповідно до яких з січня місяця 2021, 2022, 2023 років розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовувався для визначення базового розміру посадового окладу судді, становить 2 102 грн. Відповідач зазначає, що вказані норми є чинними та неконституційними не визнавалася, а тому підлягали виконанню.

Відтак, представник відповідача вважає, що Вінницький апеляційний суд, нараховуючи та здійснюючи виплату позивачеві суддівської винагороди та виплати на оздоровлення за період з 1 січня по 31 грудня 2021 року, з 1 січня по 31 грудня 2022 року, з 1 січня по 31 серпня 2023 року, діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

Крім того, представник відповідача 1 зазначає, що за правилами частини 3, 4 статті 148 Закону № 1402-VIII, ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону № 1402-VIII, у зіставленні з положеннями частини 1, 2, 5 статті 22, частини 1 статті 23 БК України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Вінницький апеляційний суд як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі на відповідний рік.

При цьому, відповідно до кошторисів та планів асигнувань Вінницького апеляційного суду на 2021, 2022, 2023 роки, головним розпорядником бюджетних коштів ДСА України затверджено видатки для виплати суддівської винагороди суддям Вінницького апеляційного суду у розрахунку, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021, 2022, 2023 року в розмірі 2102 грн (встановленого Законами № 1082-ІХ, № 1928-ІХ, № 2710-ІХ).

Підсумовуючи, представник відповідача зазначає, що Вінницький апеляційний суд як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня діяв в межах асигнувань, виділених головним розпорядником бюджетних коштів.

Крім того, представник відповідача просив здійснювати розгляд справи без його участі.

Ухвалою суду від 02.11.2023 витребувано у Вінницького апеляційного адміністративного суду додаткові докази.

18.11.2023 витребувані докази надійшли до суду.

23.11.2023 представником відповідача - 2 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти позовних вимог. Мотивуючи відзив відповідач зіслався на те, що згідно з статтею 149 цього Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VII1 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Разом з тим, у частині третій цієї статті визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15.12.2020 № 1082-ІХ (далі - Закон № 1082-1Х) встановлено прожитковий мінімум, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, з 1 січня - 2102 гривні.

Зазначений розмір прожиткового мінімуму також був встановлений на 2022 рік Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" від 02.12,2021 № 1928-1X (далі -Закон № 1928-ІХ) та на 2023 рік - Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" від 03.11.2022 № 2710-ІХ (далі - Закон № 2710-ІХ).

Також, зазначає, що кількісна складова прожиткових мінімумів не зменшувалася ні в 2022, ні у 2023 роках.

Так, Законом № 1402-VIII регульовано розмір суддівської винагороди, який передбачає кількісну складову прожиткових мінімумів, а саме 30.

Розрахунок фактичного розміру прожиткового мінімуму регулюється виключно Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Таким чином, позивачу як нараховувалося, так і виплачувалося 30 прожиткових мінімумів, встановлених Законом № 1402-VIII.

Разом з тим, зазначені Закони 1928-ІХ та № 2710-ІХ в судовому порядку не скасовувалися, неконституційними не визнавалися та є чинними.

Крім того, у відзиві представник відповідача заявив клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб.

Ухвалою від 30.11.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерство фінансів України та Кабінет Міністрів України.

Ухвалою суду від 30.11.2023 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до розгляду по суті на 28.12.2023 р.

28.12.2023 року учасники справи в судове засідання не з`явились, уповноважених представників у судове засідання не направили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Натомість, позивачка та відповідач - Вінницький апеляційний суду подали заяви про розгляд справи без їх участі. Від представника Державної судової адміністрації України будь - яких заяв на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Разом з тим, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд зауважує про відсутність перешкод, визначених ч. 2 ст. 205 КАС України, для розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Приймаючи до уваги вищенаведені правові норми суд прийшов до висновку про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження, на підставі наявних у суду матеріалів, про що постановлено ухвалу від 28.12.2023.

Згідно з частиною 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суд, з`ясувавши доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини.

ОСОБА_1 перебуває на посаді судді Вінницького апеляційного суду та має право на отримання суддівської винагороди, розмір якої визначається відповідно до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII).

На підставі наказу Вінницького апеляційного суду № 65/02-06к від 14.11.2018 "Про розрахунок стажу роботи судді Вінницького апеляційного адміністративного суду та виплату щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 " розмір надбавки за вислугу років з 01.01.2021 по 02.09.2022 становив 70% посадового окладу, а з 03 вересня 2022 по теперішній час - 80% посадового окладу.

05.09.2023 позивачка звернулась до Вінницького апеляційного адміністративного суду із заявою про надання інформації стосовно розміру суддівської винагороди, яка виплачується їй.

Листом Вінницького апеляційного суду № 01.11/2/2023 від 14.09.2023 позивачку повідомлено про те, що відповідно до кошторисів та планів асигнувань Вінницького апеляційного суду на 2021, 2022, 2023 роки, головним розпорядником бюджетних коштів ДСА України затверджено видатки для виплати суддівської винагороди суддям Вінницького апеляційного суду у розрахунку, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021, 2022, 2023 року в розмірі 2102 грн (встановленого Законами № 1082-ІХ, № 1928-ІХ, № 2710-ІХ).

Позивачка не погоджується з вказаними діями відповідача щодо розрахунку розміру її суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, з 01 січня 2021, 2022, 2023 року в розмірі 2102 грн та зазначає про те, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і норми інших законодавчих актів до цих правовідносин щодо виплати суддівської винагороди не застосовуються.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, та встановленим обставинам справи, суд виходить із такого.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону № 1402-VIII зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня - 2189 гривень, з 01 липня - 2294 гривні, з 01 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 01 січня - 1921 гривня, з 01 липня - 2013 гривень, з 01 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня - 2395 гривень, з 01 липня - 2510 гривень, з 01 грудня - 2618 гривень; працездатних осіб: з 01 січня - 2270 гривень, з 01 липня - 2379 гривень, з 01 грудня - 2481 гривня; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 01 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 01 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 01 січня - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 01 січня - 1769 гривень, з 01 липня - 1854 гривні, з 01 грудня - 1934 гривні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 № 1928-ІХ передбачено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2393 гривні, з 1 липня - 2508 гривень, з 1 грудня - 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні; працездатних осіб: з 1 січня - 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для. визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів: з 1 січня - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 1 січня - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-ІХ встановлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні; працездатних осіб - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність, - 2093 гривні.

Спір у цій справі виник у зв`язку з обчисленням суддівської винагороди позивача, виходячи з установленого у статті 7 Законах України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, розмір якого становить 2102 гривні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач доводить, що розмір суддівської винагороди визначається виключно законом про судоустрій і відповідним законом передбачено, що для цілей обчислення посадового окладу судді застосуванню підлягає прожитковий мінімум для працездатних осіб (з 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року), розмір якого, відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», становить 2270 гривень, Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» - 2481 грн., Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» - 2684 грн.

Суд зазначає, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом №1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їхнього статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.

30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, унесені до Конституції України, згідно із Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII).

Законом №1401-VIII, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище, і вперше закріплено спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Пунктом 1 частини третьої та пунктом 1 частини четвертої статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.

Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом України від 15 липня 1999 року №966-XIV «Про прожитковий мінімум» (далі - Закон № 966-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону № 966-XIV прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум.

Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Водночас статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» разом із встановленням станом на 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн, 2481 грн та 2684 грн, відповідно, був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2 102,00 грн.

До 2021 року відповідачем для розрахунку базового розміру посадового окладу застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року, як це передбачено статтею 135 Закону № 1402-VIII.

Варто зазначити, що зміни до Закону № 1402-VIII у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який йдеться у позовній заяві (січень 2021 року-серпень 2023 року), а також до Закону № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року, для цілей визначення суддівської винагороди немає.

Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік» фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII.

Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік» не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України). У межах касаційного перегляду судових рішень в цій справі суддів звертає на нього увагу у сукупності з іншою аргументацією, про яку йдеться вище.

Отже, Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом №1402-VIII.

Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статті 135 Закону №1402-VIII в подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №360/503/21, від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21, від 22.06.2023 у справі № 400/4904/21.

Таким чином, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року (2270,00 грн, 2481 грн та 2684 грн), на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн), на підставі абзацу 5 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» була неправомірною.

Відповідно до частин 1 - 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення в період з 01.01.2021 до 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 31 серпня 2023 включно виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021, 2022, 2023 року в розмірі 2102 грн, є протиправними. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Оцінюючи позовні вимоги зобов`язального характеру, суд насамперед зауважує, що такі вимоги є похідними від основних, які стосуються визнання протиправними дій відповідача щодо виплати в спірний період суддівської винагороди у неналежному розмірі.

Варто зазначити, що відповідно до правил частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII, ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

За приписами статті 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

У справі, що розглядається, зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснювалась позивачці в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України. Своєю чергою Вінницький апеляційний суд як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження у межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2021-2023 роки).

При цьому, надаючи оцінку заявленим позивачкою вимогам щодо стягнення відповідних сум коштів та наданим відповідачем - 1 довідковим розрахункам, суд зауважує, що документально підтвердженими сумами суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, які не були нараховані та виплачені позивачці, за спірні періоди є наступні суми коштів: за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 суддівська винагорода в сумі 188496 грн та допомога на оздоровлення - 9240 грн., а всього 197736 грн.; за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 суддівська винагорода в сумі 433386,50 грн та допомога на оздоровлення - 20845 грн., а всього 454231,50 грн.; за період з 01.01.2023 по 31.08.2023 суддівська винагорода в сумі 460944,00 грн та допомога на оздоровлення - 32010 грн., а всього 492954,00 грн..

При цьому стягнення на користь позивача вище зазначених сум невиплаченої суддівської винагороди повинно супроводжуватися утриманням із цих сум при їх виплаті передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Тому, з метою захисту порушеного права позивачки, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги шляхом стягнення на користь позивачки недонараховану та невиплачену суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період з 01.01.2021 до 31.12.2021 включно в розмірі 197736 грн., з 01.01.2022 по 31.12.2022 включно в розмірі 454231,50 грн та з 01.01.2023 по 31.08.2023 включно у розмірі 492954 грн, з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів, шляхом безспірного списання визначеної суми коштів з бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Саме такий спосіб захисту, на думку суду, є достатнім та найбільш ефективним в спірних правовідносинах, який би забезпечив поновлення порушеного права позивачки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у справі з подібними правовідносинами № 140/5481/22 в постанові в 12.07.2023 року.

Надаючи оцінку позовним вимогам в частині визнання протиправними дій Державної судової адміністрації України щодо нарахування та виплати судді Вінницького апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення в період з 01.01.2021 до 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 31.08.2023 включно, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 грн., суд зауважує, що виходячи з наявних доказів встановлено, що суддівська винагорода та допомога на оздоровлення в спірний період нараховувались та виплачувались позивачці безпосередньо Вінницьким апеляційним судом, а не Державною судовою адміністрацією України. Відтак, заявлені вимоги у вищенаведеній частині є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з вище наведених мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Стосовно твердження відповідача 2 щодо пропуску позивачем строків звернення з позовною заявою до суду, суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, суд зазначає, що до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

Однак, 19.07.2022 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352, яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю.

Зокрема, відповідно до статті 233 КЗпП України в редакції Закону України № 2352-ІХ від 01.07.2022 працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

При цьому, відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, в період дії зазначеного карантину було продовжено строки, визначені ст. 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відмінено на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Отже, з 01.07.2023 (дня закінчення карантину) розпочався відлік тримісячного строку звернення до суду із позовними вимогами щодо порушення законодавства про оплату праці, визначений статтею 233 КЗпП України.

В даному випадку, позивач звернувся до суду із цим позовом 29.09.2023 року, відтак нею не пропущений строк звернення до суду, визначений статтею 233 КЗпП України, а тому твердження відповідача 2 щодо пропуску позивачем такого строку є безпідставним.

В прохальній частині позовної заяви позивач також просить звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

В цій частині суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

Водночас негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання рішенням суду законної сили, як це передбачено для більшості судових рішень, а негайно з часу його ухвалення, чим забезпечується швидкий та реальний захист життєвоважливих прав та інтересів позивача.

Перелік рішень суду, що підлягають негайному виконанню, визначається статтею 371 КАС України.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

При цьому, негайне виконання в межах суми стягнення за один місяць застосовується у разі стягнення грошових сум з відповідача.

Оскільки належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення відповідних сум суддівської винагороди за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", а не стягнення грошових сум з бюджетних асигнувань відповідача, негайне виконання у спірних правовідносинах не застосовується.

Крім того, суд звертає увагу, що підстави для застосування негайного виконання рішення суду відсутні, оскільки у пункті 2 частини 1 статті 371 КАС України йдеться про негайне виконання стягнення заробітної плати у разі позбавлення робітника такої заробітної плати.

Суд вважає за необхідне зауважити, що передбачивши певні категорії справ, рішення у яких підлягають негайному виконанню, законодавець переслідував мету створити гарантії для забезпечення швидкого і реального захисту життєвоважливих прав та інтересів позивача у виняткових ситуаціях, зокрема тоді, коли незаконно звільнена особа у відносинах публічної служби позбавлена джерел доходів, або ж в інших випадках, коли внаслідок порушення відповідачем закону про виплату грошового утримання у відносинах публічної служби, рівень доходів позивача істотно зменшився.

У такому випадку інститут негайного виконання стягнення заробітної плати за один місяць, виконує функцію запобіжника позбавлення особи засобів існування на час вирішення юридичного спору, у цій же справі не йде мова про позбавлення позивача заробітної плати, позбавлення засобів існування, а існує спір щодо належного розміру заробітної плати (винагороди судді), який кожна з сторін обраховує на свою користь.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для звернення ухваленого рішення до негайного виконання.

Враховуючи відсутність судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Вінницького апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді Вінницького апеляційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення в період з 01.01.2021 до 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 31.08.2023 включно, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 грн.

Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 включно в сумі 197736 гривень ( сто дев"яносто сім тисяч сімсот тридцять шість гривень ), з 01.01.2022 по 31.12.2022 включно в сумі 454231,50 гривня ( чотириста п"ятдесят чотири тисячі двісті тридцять одна гривня 50 копійок ) та з 01.01.2023 по 31.08.2023 включно в сумі 492954 гривні ( чотириста дев"яносто дві тисячі дев"ятсот п"ятдесят чотири гривні ), з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів, шляхом безспірного списання визначеної суми коштів з бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів".

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідачі: Вінницький апеляційний суд (вул. Соборна, 6, м. Вінниця, 21050, ), Державна судова адміністрація України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, )

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна