Справа № 460/4403/24
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2024 року м. Рівне №460/4403/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач-2), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-2 від 09.04.2024 №37 про відмову у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати відповідача-1 призначити та виплачувати пенсію за віком на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 31.01.2024.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказала, що 01.04.2024 вона звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», до якої долучила необхідні документи. Зазначена заява розглянута за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, яким 10.04.2024 прийнято рішення №37 про відмову у призначенні пенсії. Не погоджуючись з таким рішенням пенсійного органу та спростовуючи наведені у ньому висновки, позивач зазначила, що на момент звернення із заявою до відповідача-1 вона досягла необхідного пенсійного віку, а саме 54 роки, має достатній обсяг страхового стажу (понад 38 років), а також підтвердила факт свого проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-х років станом на 01.01.1993, що дає їй право на призначення пільгової пенсії. Стверджує, що належним їй посвідченням потерпілого від наслідків аварії на ЧАЕС 3 категорії також підтверджується, що станом на 01.01.1993 вона прожила або відпрацювала у вказаній зоні радіоактивного забруднення не менше 3-х років. У свою чергу, довідкою органу місцевого самоврядування засвідчено факт її проживання у період з 01.09.1988 до 20.01.1994 на території с. Більська Воля Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Крім того, зауважила, що факт її проживання без реєстрації у зоні гарантованого добровільного відселення у відповідні періоди підтверджується письмовими свідченнями сусідів, які безпідставно проігноровано пенсійним органом при розгляді заяви про призначення пенсії. Таким чином, вважаючи наявним у себе право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а оскаржувану відмову протиправною, позивач просила позов задовольнити.

Ухвалою суду від 29.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №460/4403/24 та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою суду у відповідачів витребувано додаткові докази у справі.

17.05.2024, з використанням підсистеми «Електронний суд», від ГУ ПФУ в Рівненській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги є необґрунтованими. На підтвердження заявлених заперечень, відповідач-1 зазначив, що оскаржуване у справі рішення приймалося ГУ ПФУ в Дніпропетровській області за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань. Наголосив, що проживання позивача на території, яку обслуговує ГУ ПФУ в Рівненській області, не може бути підставою для зобов`язання цього органу вчиняти певні дії, оскільки основним фактором є визначення органу, яким прийнято спірне рішення, що є предметом розгляду у цій справі та стало підставою для звернення позивача з позовом до суду. Разом з тим, пояснив, що виникнення права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, з огляду на зміст статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зниження пенсійного віку залежить від рівня радіоактивного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи. Відповідач-1 звернув увагу, що початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки до позивача не застосовується, оскільки доказів, що підтверджують її постійне проживання або постійну роботу з 26.04.1986 до 31.07.1986 в зоні гарантованого добровільного відселення матеріали пенсійної справи не містять. Вказав, що відповідно до диплому про освіту серії НОМЕР_1 , позивач з 01.09.1984 по 27.06.1987 навчалася у Рівненському сільськогосподарському технікумі. Оскільки місто Рівне не віднесене до зони гарантованого добровільного відселення, а постійне місце навчання позивача нерозривно пов`язане з його постійним місцем проживання, то, на переконання пенсійного органу, факт навчання в Рівненському сільськогосподарському технікумі заперечує факт проживання ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення (у с. Більська Воля) в період з 01.09.1984 до 27.06.1987. Крім того, відповідач-1 зауважив, що відповідно до копії паспорта позивача у період з 18.02.1994 до 08.11.2021 вона була зареєстрована в м. Кузнецовськ (нині м. Вараш), яке відносилось до зони посиленого радіологічного контрою. Таким чином, оскільки з долучених позивачем документів встановлено, що станом на 01.01.1993 вона проживала (працювала) в зоні гарантованого добровільного відселення лише 4 роки 4 місяці, останній відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з недосягненням необхідного пенсійного віку. При цьому, пенсійний орган також зазначив, що позивач матиме право на пенсійну виплату з 31.01.2027. З огляду на наведене, відповідач-1 вважає прийняте ГУ ПФУ в Дніпропетровській області рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії правомірним, у зв`язку з чим просив у задоволенні позову відмовити повністю.

28.05.2024 відзив на позовну заяву до суду подало також ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, за змістом якого не погодилося з доводами позивача, викладеними у позовній заяві, у повному обсязі та вважає його вимоги безпідставними. В обґрунтування своїх заперечень пенсійний орган вказав, що 01.04.2024 позивачем було подано до ГУ ПФУ в Рівненській області заяву про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 09.04.2024, за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області розглянуто вказану заяву та додані до неї документи і прийнято спірне рішення №37 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що позивач не досягла необхідного пенсійного віку. На підтвердження правомірності оскаржуваного рішення, відповідач-2 навів доводи та аргументи, аналогічні викладеним у відзиві відповідача-1. Крім того, зауважив, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи хоча й підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», однак не є єдиним документом для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку. За наведених обставин, відповідач-2 вважає прийняте ним рішення про відмову у призначенні пенсії правомірним, а тому просив у задоволенні позову відмовити повністю.

В силу приписів частини четвертої статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні у справі матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду й вирішення спору по суті, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 15.09.1994 (а.с.8).

01.04.2024 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.11-12).

Вказана заява розглянута за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, за наслідками чого 09.04.2024 останнім прийнято спірне рішення №37 про відмову у призначенні пенсії за віком.

В оскаржуваному рішенні відповідачем-2 зазначено, зокрема, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви:

- до страхового стажу зараховані всі періоди (38 років 11 місяців 15 днів);

- документами підтверджено, що особа станом на 01.01.1993 проживала у зоні гарантованого добровільного відселення 4 роки 4 місяці;

- дата, з якої особа матиме право на пенсійну виплату 31.01.2027;

- висновок: відмовити у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки відсутній необхідний стаж проживання на 1 січня 1993 року (а.с.14).

Вважаючи відмову у призначенні пенсії протиправною, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Основного Закону України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право на отримання пенсії як складова права на соціальний захист є конституційним правом громадян.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (зі змінами, далі Закон №1788-XII), умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Так, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді:

а) державної пенсії;

б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Після 01.01.2015 додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, віднесеним до категорії 4, не встановлюється.

У свою чергу, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених законом, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

При цьому, умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону №1058-IV.

Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року не менше 28 років, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року 30 років, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 року (…).

Судом встановлено, що на день звернення до відповідача-1 із заявою про призначення пенсії (01.04.2024) позивач досягнула повних 54 років та мала страховий стаж 38 років 11 місяців 15 днів.

Зазначена обставина не заперечується сторонами та підтверджується змістом оскаржуваного рішення.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Суд звертає увагу на те, що за змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ, для встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки постійне проживання або робота в зоні гарантованого добровільного відселення протягом усього періоду з моменту аварії по 31.07.1986 не є обов`язковим; достатньо того, щоб особа, яка звернулася за призначенням пенсії, постійно проживала або працювала у вказаній зоні певний час у період з моменту аварії (тобто, з 26.04.1986) до 31.07.1986.

Аналогічна правова позиція щодо встановлення початкової величини зниження пенсійного віку висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі №556/1153/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, суд зауважує, що пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше (частина друга статті 55 Закону №796-XII).

Таким чином, з наведеного слід дійти висновку, що особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії до 01.01.1993 протягом не менше 3-х років, має право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання або постійна праця такої особи у зазначеній зоні з моменту аварії (тобто з 26.04.1986) до 31.07.1986, незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (починаючи з 26.04.1986) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.

Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, не може перевищувати 6-ти років.

Суд також враховує, що механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі Порядок №22-1).

Так, за змістом підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема, документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, а саме (…) потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

- для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;

- для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

- для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

При прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема, реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта (пункт 4.2 розділу IV Порядку №22-1).

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (…) (пункт 4.7 розділу IV Порядку №22-1).

Спірним у межах даної судової справи є питання наявності у позивача права на призначення їй пенсії відповідно до вимог статті 55 Закону №796-XII, тобто зі зменшенням пенсійного віку, з огляду на тривалість її проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 15 Закону №796-ХІІ, підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення органами місцевого самоврядування.

Тобто, факти проживання/роботи особи на території зон радіоактивного забруднення засвідчуються довідками органів місцевого самоврядування та підприємств, установ, організацій (військкоматів) відповідно.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18).

При цьому, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт її проживання (роботи), а не реєстрації у певній зоні радіоактивного забруднення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №572/245/17.

Положеннями частини третьої статті 65 Закону №796-ХІІ визначено, що документами, які підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

У свою чергу, нормами частини першої статті 11 цього Закону до потерпілих від Чорнобильської катастрофи віднесено, зокрема:

- осіб, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій (пункт 2);

- осіб, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (пункт 3).

За змістом частини четвертої статті 65 Закону №796-ХІІ, видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено вище судом, ОСОБА_1 є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 15.09.1994 уповноваженим на те державним органом Рівненською обласною державною адміністрацією, який при видачі зазначеного посвідчення перевірив достовірність поданих позивачем документів (доказів протилежного матеріали справи не містять). За змістом цього посвідчення, позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ.

Суд зауважує, що станом на час видачі позивачу посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи чинними були норми Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551), далі Порядок №501.

Відповідно до пункту 2 Порядку №501 (у редакції, чинній на час видачі належного позивачу документа), посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом №796-ХІІ, іншими актами законодавства України.

За правилами абзацу третього пункту 5 Порядку №501, потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

На переконання суду, єдиним документом, що підтверджує статус «потерпілого від Чорнобильської катастрофи» або «учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС» та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17, від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а та від 18.06.2020 у справі №751/2738/17.

Таким чином, Законом №796-ХІІ та Порядком №501 чітко визначено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом №796-XII для такої категорії, зокрема, право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Зазначена позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а.

З наведеного, слід дійти обґрунтованого висновку про наявність у позивача статусу особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи, що не оспорюється й відповідачами за змістом поданих ними відзивів на позовну заяву.

Отже, вказане вище посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) від 15.09.1994 серії НОМЕР_2 засвідчує факт проживання (роботи, навчання) ОСОБА_1 на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3-х років.

Крім того, матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що на виконання вимог Порядку №22-1, разом із заявою про призначення пенсії позивач надала відповідачу-1 також паспорт громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків, диплом про освіту, належну їй трудову книжку колгоспника, довідку органу місцевого самоврядування щодо проживання у зоні радіоактивного забруднення, показання свідків про підтвердження проживання у зоні радіоактивного забруднення та акт обстеження на факт проживання особи за місцем реєстрації.

Зокрема, судом встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована і постійно проживала у АДРЕСА_1 у період з 01.09.1988 до 20.01.1994, що підтверджується довідкою Вараської міської ради Рівненської області від 20.09.2023 №934 (а.с.16).

Доказів того, що позивач у відповідний період не проживала у вказаному населеному пункті відповідачами не надано та судом не встановлено.

Крім того, згідно із записами №1, №2 належної ОСОБА_1 трудової книжки колгоспника від 09.12.1994 серії НОМЕР_3 , у період з 01.08.1987 до 04.12.1994 позивач працювала на посаді бухгалтера в колгоспі «Біле озеро» (а.с.9-10).

Наведене узгоджується зі змістом архівної довідки від 18.10.2023 №233/3130.4-03/23, виданої виконавчим комітетом Вараської міської ради Рівненської області, відповідно до якої ОСОБА_2 відпрацювала бухгалтером у колгоспі імені «Карла Маркса» та колективному сільськогосподарському підприємстві «Біле озеро» село Більська Воля Володимирецького району Рівненської області з серпня 1987 року по червень 1994 року (а.с.60-61).

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106 (зі змінами, далі Перелік №106), с. Більська Воля Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Отже, станом на 01.01.1993 позивач сукупно прожила/пропрацювала у зоні гарантованого добровільного відселення 5 років 5 місяців, а не 4 роки 4 місяці як зазначено відповідачем-2 у прийнятому ним спірному рішенні.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами у їх сукупності достеменно підтверджено, що станом на 01.01.1993 позивач прожила (відпрацювала) у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-х років, що надає їй право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII.

А тому, суд критично оцінює висновок, наведений ГУ ПФУ в Дніпропетровській області у спірному рішенні, щодо відсутності у ОСОБА_1 права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ у зв`язку із відсутністю у неї необхідного 3-річного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993.

Що стосується величини зниження пенсійного віку ОСОБА_1 при вирішенні питання про призначення їй пенсії на умовах статті 55 Закону №796-XII, то суд зазначає, що позивач не надала пенсійним органам доказів її постійного проживання або постійної праці у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії (26.04.1986) до 31.07.1986.

Посвідчення громадянки, потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, даний факт не підтверджує.

Разом з тим, у позовній заяві позивач стверджує, що факт її проживання без реєстрації у вказаній зоні радіоактивного забруднення, а саме у селі Великі Цепцевичі Вараського району Рівненської області, у період з 01.07.1986 до 31.08.1986 підтверджується письмовими свідченнями сусідів ОСОБА_3 (проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_4 (проживає за адресою: АДРЕСА_3 ), які були долучені нею до заяви про призначення пенсії.

Так, з долучених до матеріалів справи копій актів опитування свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 18.03.2024 судом встановлено, що вказаними особами підтверджено факт проживання ОСОБА_1 з 01.07.1986 до 31.08.1986 за адресою: АДРЕСА_2 . Справжність підписів свідків посвідчено 18.03.2024 секретарем Антонівської сільської ради Вараського району Рівненської області, акти зареєстровано в журналі для запису нотаріальних дій за №111 та №112 відповідно (а.с.18, 19).

Оцінюючи вказані докази на предмет їх відповідності вимогам статей 73-76 КАС України, суд враховує, що відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків.

За правилами статті 91 КАС України, показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

А згідно з частинами першою третьою статті 92 цього Кодексу, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи, у якій зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання у справі.

Частиною третьою статті 212 КАС України передбачено, що перед допитом свідка головуючий у судовому засіданні встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання, відношення до справи і стосунки зі сторонами та іншими учасниками справи, роз`яснює його права та обов`язки, встановлені статтею 65 цього Кодексу, з`ясовує, чи не відмовляється він з підстав, встановлених законом, від давання показань, і під розписку попереджає його про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань.

З аналізу наведених вище положень процесуального законодавства слід дійти висновку, що належними, допустимими та достовірними доказами при розгляді адміністративних справ є показання свідків, отримані безпосередньо судом під час судового засідання при розгляді конкретної адміністративної справи, за умови встановлення (з`ясування) судом необхідної інформації (відомостей) про свідка та попередження останнього про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань (приведення свідка до присяги), за винятком випадків, передбачених законодавством.

Тому, суд не приймає до уваги показання (пояснення), наведені у копіях актів опитування свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 18.03.2024, щодо проживання позивача без реєстрації у селі Великі Цепцевичі Вараського району Рівненської області у період з 01.07.1986 до 31.08.1986.

Більше того, суд звертає увагу, що згідно з наявною у матеріалах справи копією диплома про освіту ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище позивача ОСОБА_5 ) від 27.06.1987 серії НОМЕР_1 , у період з 1984 року до 27.06.1987 позивач навчалася у Рівненському сільськогосподарському технікумі за спеціальністю «бухгалтерський облік у сільськогосподарському виробництві» (а.с.35).

Вказаний навчальний заклад розташовувався на території міста Рівне Рівненської області, що не заперечується й сторонам справи.

Оскільки місто Рівне не віднесене до зони гарантованого добровільного відселення, а будь-яких інших доказів на підтвердження факту постійного проживання позивача у період навчання за межами вказаного населеного пункту матеріали справи не містять, слід дійти обґрунтованого висновку, що у період з 1984 року до 27.06.1987 позивач проживала за межами зони гарантованого добровільного відселення.

При цьому, суд критично оцінює посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.07.2023 у справі №460/2589/20, як на підставу для твердження про те, що «перетинання періоду її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення з періодом роботи, навчання чи роботи поза межею такої зони не може спростувати факту її проживання в забрудненій зоні».

Суд зазначає, що за змістом цієї постанови суд касаційної інстанції дійшов висновку, що дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні гарантованого добровільного відселення, який підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

У той же час, суд зауважує, що позивачем не підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування факту її проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у період з моменту аварії (26.04.1986) до 31.07.1986, а тому твердження позивача про релевантність згаданого вище висновку Верховного Суду обставинам цієї адміністративної справи не заслуговують на увагу суду.

Таким чином, доказів проживання позивача у період з моменту аварії (26.04.1986) до 31.07.1986 на території зони гарантованого добровільного відселення матеріали справи не містять та судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на початкову величину зниження пенсійного віку (3 роки) при призначенні їй пенсії за віком на умовах статті 55 Закону №796-XII.

За таких обставин, у спірних правовідносинах зниження пенсійного віку позивача має відбуватись у загальному порядку, тобто на 1 рік за кожні 2 повні роки проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення, але не більше як на 6 років.

При цьому слід врахувати, що Верховний Суд у постанові від 19.09.2019 у справі №556/1172/17 сформулював правову позицію щодо питання реалізації права на зниження пенсійного віку відповідно до Закону №796-XII, яка зводиться до того, що «виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 вказаного Закону, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи».

Як встановлено вище судом та стверджується довідкою Вараської міської ради Рівненської області від 20.09.2023 №934, позивач проживала у зоні гарантованого добровільного відселення у період з 01.09.1988 до 20.01.1994.

Разом з тим, належною ОСОБА_1 трудовою книжкою колгоспника від 09.12.1994 серії НОМЕР_3 , з урахуванням архівної довідки виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області від 18.10.2023 №233/3130.4-03/23, підтверджується факт роботи позивача у вказаній зоні радіоактивного забруднення (с. Більська Воля Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області) у період з серпня 1987 року до червня 1994 року, тобто протягом 6 років 6 місяців.

Згідно з витягом з реєстру Вараської територіальної громади від 20.09.2023 №2023/007546907, з 07.02.2022 позивач проживає у с. Стара Рафалівка Вараського району Рівненської області (а.с.17).

Фактичне проживання ОСОБА_1 на даний час за адресою: АДРЕСА_4 засвідчується також Актом обстеження на факт проживання особи (на основі письмових свідчень сусідів) від 20.03.2024 №7100-А-01-23, затвердженим старостою сіл Стара Рафалівка та Бабка Вараської міської територіальної громади Рівненської області (а.с.22).

Згідно з Переліком №106, с. Стара Рафалівка Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

У той же час, суд критично оцінює доводи позивача щодо її фактичного проживання без реєстрації у с. Стара Рафалівка Вараського району Рівненської області у період з 2014 року до 06.02.2022, а також долучені на їх підтвердження копії актів опитування свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 від 21.02.2024 (а.с.20, 21), оскільки наявними у матеріалах справи письмовими доказами підтверджується проживання/робота позивача у цей період у зоні посиленого радіологічного контролю (у місті Кузнецовськ (нині місті Вараш) Рівненської область).

Зокрема, відомостями належного ОСОБА_1 паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого Кузнецовським МВ УМВС України в Рівненській області 18.04.1997, підтверджується, що з 18.02.1994 до 08.11.2021 вона була зареєстрована у м. Кузнецовськ Рівненської області (а.с.5-6).

У свою чергу, згідно з відомостями трудової книжки ОСОБА_1 від 09.12.1994 серії НОМЕР_3 , з червня 1994 року по даний час (у відповідні календарні періоди) позивач працювала на різних посадах у ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом», розташованому на території м. Кузнецовськ (нині м. Вараш) Рівненської області (а.с.9-10).

Відповідно до Переліку №106, м. Кузнецовськ Рівненської області до 31.12.2014 було віднесено до зони посиленого радіологічного контролю.

Поряд з цим, долучені до матеріалів справи письмові пояснення свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 від 21.02.2024 про те, що ОСОБА_1 проживала у с. Стара Рафалівка Вараського району Рівненської області з 2014 року по даний час не є належними та допустимими доказами, що підтверджують факт постійного проживання позивача у забрудненій зоні протягом вказаного періоду, з урахуванням наведених вище висновків суду.

Таким чином, на момент звернення позивача до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії (01.04.2024) сукупний період її постійного проживання/роботи в зоні гарантованого добровільного відселення становив понад 8 років 7 місяців (на момент досягнення віку 54 років понад 8 років 4 місяці).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач наділена правом на зменшення пенсійного віку при призначенні пенсії за віком на умовах статті 55 Закону №796-XII лише на 4 роки (з розрахунку 1 рік за кожні 2 повних роки проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення), а не на 6 років як вважає позивач за змістом поданої нею позовної заяви. Відтак, остання набуде право на призначення такої пенсії у віці 56 років, які їй виповняться 30.01.2026.

Оскільки на момент звернення із заявою до територіального органу Пенсійного фонду України позивач не досягла необхідного віку для призначення їй пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, то відповідно до вимог чинного законодавства України вона не набула права на призначення такої пенсії.

А тому, суд вважає правомірною спірну відмову пенсійного органу у призначенні пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю необхідної для призначення пенсії у віці 54 років кількості років проживання/роботи в зоні гарантованого добровільного відселення.

У розрізі вищенаведеного, суд констатує, що відповідач-2, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України. При цьому, помилкова оцінка пенсійним органом наданих позивачем окремих документів не вплинула на правильність спірного рішення.

Інші доводи та аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи по суті.

Положеннями частини першої статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Також, згідно пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За правилами частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підставі вищевикладеного, зважаючи на встановлені у ході судового розгляду справи обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачі як суб`єкти владних повноважень довели правомірність своєї поведінки у спірних правовідносинах, що свідчить про правомірність оскаржуваного рішення та відсутність у суду правових підстав для його скасування.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими остання обґрунтовувала заявлені нею позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 03 червня 2024 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., 49094, ЄДРПОУ/РНОКПП 21910427)

Суддя С.А. Борискін