Справа № 480/7179/23
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Л.М. Опімах
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 р. Справа № 480/7179/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумської митниці на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.11.2023, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021 по справі № 480/7179/23

за позовом ОСОБА_1

до Сумської митниці третя особа: ОСОБА_2

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Сумської митниці ( далі по тексту також відповідач), третя особа: ОСОБА_2 , в якому просила:

-визнати протиправним та скасувати наказ Сумської митниці від 07.06.2023 року № 211-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновити її на посаді начальника відділу адміністрування митних платежів управління митних платежів, контролю митної вартості та митно-тарифного регулювання ЗЕД Сумської митниці,

-стягнути з Сумської митниці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дати звільнення по дату поновлення на роботі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Сумської митниці від 07.06.2023 №211-о "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу адміністрування митних платежів управління митних платежів, контролю митної вартості та митно-тарифного регулювання ЗЕД Сумської митниці.

Стягнуто з Сумської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 168226 ( сто шістдесят вісім тисяч двісті двадцять шість) грн. 11 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Сумська митниця звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що в структурі та штатному розписі Сумської митниці відбулися фактичні зміни відповідно до наказів Сумської митниці від 21.03.2023 № 32 «Про введення в дію змін до структури Сумської митниці, структури Сумської митниці» та від 21.03.2023 № 33 «Про введення в дію змін до штатного розпису Сумської митниці на 2023 рік». Вказує, що 21.04.2023 позивача ознайомлено із попередженням про можливе наступне звільнення, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Сумської митниці. Вказаним попередженням про подальше вивільнення позивачу запропонована рівнозначна посада, а саме заступника начальника митного поста «Конотоп» Сумської митниці з укладанням контракту про проходження державної служби. Однак, позивач не зазначив своє волевиявлення стосовно запропонованої посади, про що Сумською митницею у присутності позивача 21.04.2023 складено відповідний Акт. Крім того, позивачем зроблений запис на попередженні, в якому він надав свою згоду на зайняття посад відповідно до поданої ним 31.03.2023 заяви. Проте, відповідно до резолюції начальника Сумської митниці від 31.03.2023 позивачу не погоджено переведення на зазначені посади. Жодних інших заяв про переведення чи призначення від позивача до Сумської митниці не надходило. Апелянт вважає, що ним виконано обов`язок до працевлаштування позивача, а саме були вчинені заходи, направлені на забезпечення ОСОБА_1 можливістю продовжити державну службу, з урахуванням її кваліфікації. Позивача було попереджено про наступне звільнення завчасно, було запропоновано наявну вакантну посаду, рівнозначну тій, яку вона займала, тому митний орган діяв у межах, передбачених чинним законодавством України. Вважає необґрунтованим твердження суду першої інстанції щодо не проведення Сумською митницею порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню, оскільки Сумською митницею після видачі наказів від 21.03.2023 № 32 «Про введення в дію змін до структури Сумської митниці, структури Сумської митниці» та від 21.03.2023 №33 «Про введення в дію змін до штатного розпису Сумської митниці на 2023 рік» здійснено порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників з урахуванням роз`яснень, що містяться в Листі Міністерства соціальної політики України від 21.05.2012 року №80/06/187-12 «Про переважне право на залишенні на роботі». Також, наполягає на тому, що факт звернення позивача з власної ініціативи із заявою про призначення її на посади, які вона самостійно для себе обрала, не є безумовною вказівкою для суб`єкта призначення щодо переведення ОСОБА_1 на вказані нею посади, а тому вказана обставина не може слугувати доказом незаконного звільнення у зв`язку із скороченням посади, на які посилається позивач. Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу скаржник зазначив, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам, що адвокатом Биковою Р.Ю. не надано до суду детального акту виконаних робіт. Також послався, що з предмету спірних правовідносин та мотивів, що приведені в адміністративній справі № 480/7179/23 є подібні рішеня, що спростило роботу адвоката при підготовці до участі у справі.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства, а висновки суду є законними та обґрунтованими. Вказує, що відповідачем в апеляційній скарзі жодним чином не спростовано а ні того факту, що оскаржуваний наказ про звільнення являється незаконним, а ні того, що посадовими особами відповідача було виконано вимоги, передбачені статтею 87 Закону України «Про державну службу» та статтею 42 КЗпП України та запропоновано ОСОБА_1 усі наявні вакантні посади для збереження її місця роботи.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що відповідач оскаржує постанову суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, в межах розгляду даної апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 проходила державну службу на посаді начальника відділу адміністрування митних платежів управління митних платежів, контролю митної вартості та митно-тарифного регулювання ЗЕД Сумської митниці

Наказом Сумської митниці від 07.06.2023 № 211-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу адміністрування митних платежів управління митних платежів, контролю митної вартості та митно-тарифного регулювання ЗЕД Сумської митниці у зв`язку із скороченням посади державної служби відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю ( том 1 а.с 136).

Не погоджуючись із вказаним наказом та вважаючи, що її було звільнено незаконно, ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що відповідачем було порушено процедуру припинення державної служби позивачки, що є підставою для скасування Наказом Сумської митниці від 07.06.2023 № 211-о відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю, поновлення її на посаді, з якої її було незаконно звільнено, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Проходження служби митних органах врегульовано главою 79 Митного кодексу України. Статтею 569 цього Кодексу передбачено, що працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями. Правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України від 10.12.2015р. № 889-УІІІ «Про державну службу» (далі - Закон № 889).

За правилами частин 2 та 3 статті 5 Закону № 889 відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Відтак, спеціальним законом в спірних правовідносинах є Закон України «Про державну службу», а в питаннях, які ним не врегульовані, мають застосовуватися приписи Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 3 статті 87 Закону № 889 підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. Таким чином, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладено обов`язок щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Зазначене є однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу є обов`язок субєкта призначення працевлаштувати такого працівника шляхом надання пропозиції переведення (призначення) на іншу рівнозначну посаду та/або нижчу посаду державної служби. При цьому, звільнення державного службовця у випадку скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу може відбуватися виключно з двох підстав: у випадку відсутності можливості запропонувати відповідні посади (тобто, усі рівнозначні та нижчі наявні посади відповідної компетенції) та у випадку відмови такого державного службовця від переведення на запропоновану посаду.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

В контексті цього питання варто зазначити про правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25 січня 2023 року у справі №600/752/22-а.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення».

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до наказу Сумської митниці від 22.08.2022 № 121 «Про введення в дію змін до структури Сумської митниці, структури Сумської митниці» було виведено зі структури Відповідача відділ контролю митної вартості та класифікації товарів та відділ митно-тарифного регулювання, а введено - відділ митно-тарифного регулювання та класифікації товарів.

Таким чином, Структура Сумської митниці, затверджена 08.08.2022 керівником Держмитслужби, мала у своєму складі Управління митних платежів, контролю митної вартості та митно-тарифного регулювання ЗЕД, яке включало у себе: Відділ адміністрування митних платежів та Відділ митно-тарифного регулювання та класифікації товарів ( том 2 а.с.81-85).

У відповідності до Штатного розпису Сумської митниці на 2022 рік, затвердженого наказом митниці від 22.08.2022 № 123, штатна чисельність Управління митних платежів, контролю митної вартості та митно-тарифного регулювання ЗЕД складалася з 13 осіб, з яких керівними посадами були: начальник управління, начальник та заступник начальника відділу адміністрування митних платежів, заступник начальника управління-начальник відділу та заступник начальника відділу митно-тарифного регулювання та класифікації товарів, відділ контролю митної вартості та класифікації товарів налічував 6 посад ( том 2 а.с. 86, 87-100).

За цією структурою та штатним розписом позивач обіймала посади начальника відділу контролю митної вартості та класифікації товарів управління митних платежів, контролю митної вартості та митно-тарифного регулювання ЗЕД та начальника відділу адміністрування митних платежів управління митних платежів, контролю митної вартості та митно-тарифного регулювання ЗЕД.

20.03.2023 керівником Держмитслужби було затверджено нову Структуру Сумської митниці, введену в дію наказом відповідача від 21.03.2023 року № 32, до складу якої входило те ж Управління митних платежів, контролю митної вартості та митно-тарифного регулювання ЗЕД, у складі якого змінилася назва одного з відділів, а саме з «Відділ адміністрування митних платежів» на «Відділ адміністрування митних платежів та контролю митної вартості», а назва відділу митно-тарифного регулювання та класифікації товарів залишилася в тій же редакції ( том 1 а.с. 121-123).

Наказом Сумської митниці від 21.03.2023 року № 33 було введено в дію перелік змін № 2 до штатного розпису Сумської митниці на 2023 рік, відповідно до яких було виведено зі штатного розпису Управління митних платежів, контролю митної вартості та митно-тарифного регулювання ЗЕД (із вищевказаними керівними посадами його відділів) та введено такий же структурний підрозділ митниці - Управління митних платежів, контролю митної вартості та митно-тарифного регулювання ЗЕД (далі - Управління), однак з іншими назвами відділів у його складі: Відділ адміністрування митних платежів та контролю митної вартості (із керівною посадою «заступник начальника управління- начальник відділу») та відділ митно-тарифного регулювання та класифікації товарів (із керівною посадою «начальник відділу»). Відділ адміністрування митних платежів та контролю митної вартості за новим штатним розписом налічував 7 посад ( том 1 а.с. 124-127).

Із вказаними наказами позивача ознайомлено 27.03.2023 року під особистий підпис у відповідній відомості ( том 2 а.с.20).

31.03.2023 року позивачем направлено заяву про переведення її як таку, що має відповідний досвід і стаж роботи та освіту на посаду заступника начальника управління - начальника відділу адміністрування митних платежів та контролю митної вартості Управління або на рівнозначну посаду в цьому Управлінні, а саме на посаду начальника відділу митно-тарифного регулювання та класифікації товарів або начальника Управління (том 1 а.с.182). На момент звернення із заявою зазначені у ній посади були вакантними. Своїм рішенням від 31.03.2023 керівник Сумської митниці не погодив таке переведення.

Водночас, 03.04.23 на вакантну посаду начальника управління - начальника відділу адміністрування митних платежів та контролю митної вартості відповідачем призначено іншу особу, процедуру призначення якої керівництвом Сумської митниці було ініційовано 24.03.2023 ( том 1 а.с.177-181), тобто ще до того, як посадові особи Управління митних платежів були ознайомлені з наказами Сумської митниці від 21.03.2023 №32 та №33 «Про введення в дію змін до структури Сумської митниці, структури Сумської митниці» та «Про введення в дію змін до штатного розпису Сумської митниці на 2023 рік». Відповідно до відомості про ознайомлення працівників ознайомлення відбулося 27.03.2023 (том 2 а.с. 20).

Попередження про можливе наступне звільнення у зв`язку із скороченням посади «начальник відділу адміністрування митних платежів» Управління та введенням у його склад посади «начальник відділу адміністрування митних платежів та контролю митної вартості» позивачеві вручено лише 21.04.2023 року, в якому запропоновано посаду в іншому населеному пункті - заступник начальника митного поста «Конотоп» Сумської митниці з укладанням контракту про проходження державної служби ( том 1 а.с.169).

При цьому, з дня введення в дію зміненого штатного розпису по день звільнення позивача діяльність відділу адміністрування митних платежів та контролю митної вартості регламентувалася положенням про відділ адміністрування митних платежів, виведеного із штатного розпису, а посадові обов`язки за новоствореною посадою заступника начальника управління - начальника відділу адміністрування митних платежів та контролю митної вартості за своїм змістом та обсягами відповідають посадовим обов`язкам начальника відділу адміністрування митних платежів ( том 1 а.с.171-173, 174-176).

Таким чином, відповідачем не забезпечені найважливіші гарантії для працівників, зокрема позивача, щодо працевлаштування у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу шляхом надання пропозиції переведення (призначення) на іншу рівнозначну посаду та/або нижчу посаду державної служби.

Відтак, у випадку сумлінного виконання відповідачем вимог Закону № 889, останній не реалізовував би жодних кадрових рішень до тих пір, доки не було би вирішено питання із працевлаштуванням тих працівників, посади яких скорочувалися відповідно до введених в дію змін у штаті митниці.

Колегія суддів зазначає, що законодавство України передбачає певну процедуру звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення. Тож, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19.09.2019 у справі № 808/588/17, від 20.01.2020 у справі № 753/22893/17, від 05.12.2019 у справі № 804/7399/16, від 24.04.2019 у справі № 808/892/17.

Положення частини 3 статті 49-2 КЗпП України декларує дві імперативні норми: по-перше, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення пропонує працівникові іншу роботу; по-друге, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії, які відповідають його кваліфікації, досвіду роботи та стану здоров`я і які може виконувати працівник, і не лише за місцем роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які були в юридичної особи упродовж періоду від вручення працівнику письмового попередження про звільнення із займаної посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці по день його звільнення.

Верховний Суд у постановах від 11.03.2020 у справі № 813/1220/16, від 09.07.2020 у справі № 809/2894/13-а наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. При цьому, власник вважається таким, що належно виконав наведені вимоги КЗпП України, якщо працівнику запропоновано наявну на підприємстві роботу (посаду), тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працював працівник, який вивільнюється.

Отже, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення.

Між тим, сторонами не заперечується, що відповідач , запропонувавши лише одну посаду і не отримавши згоду на таке переведення самоусунувся від повного та належного подальшого виконання вимог Закону.

Відповідач посилаючись в доводах апеляційної скарги на положення пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» не враховує, що саме цим пунктом судами повсякчас обґрунтовується правова позиція, згідно якої роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а не лише одну з них (справа № 2а-371/10/1870, 823/1293/15, 808/163/16, 826/150/16 та інші).

Так само, відповідачем взагалі залишене поза увагою питання стосовно переважного у позивача права залишення на роботі, оскільки доказів порівняння даних в контексті вимог ст.42 КЗпП України, наведених вище судом, відповідач не надав. Відтак, з моменту введення в дію оновленого штатного розпису без проведення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню, роботодавець не міг приймати рішення про звільнення якогось конкретного працівника.

Відповідачем також підтверджується, що ним було отримано заяву ОСОБА_1 від 31.03.2023 з проханням переведення на рівнозначні посади в структурі Управління митних платежів, контролю митної вартості та митно-тарифного регулювання ЗЕД, однак відповідно до резолюції начальника Сумської митниці від 31.03.2023 позивачу не погоджено переведення на зазначені нею у цій заяві посади.

При цьому, відповідач не зазначає з яких причин та на яких підставах ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні її заяви про призначення на одну з вказаних нею посад та через 20 днів розпочато процедуру попередження про звільнення з роботи.

Окрім того, відповідач підтверджує, що ним не отримано жодних повідомлень (документів) про те, що позивач погодився або відмовився від переведення на запропоновану митницею посаду, в той час як абзацом 3 частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що звільнення особи з посади державної служби у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, що може бути пов`язано з реорганізацією, ліквідацією установи, скороченням посад чи штату працівників, буде вважатися необхідним та обґрунтованим у тому випадку, коли істотно змінюються або взагалі ліквідовуються функції, виконання яких передбачено посадою, яку займає державний службовець в певному державному органі. Одночасно, лише зміна назви державного органу (структурного підрозділу органу) чи посади державного службовця в цьому органі, на думку колегії суддів, не може вважатися належною та достатньою підставою для звільнення державного службовця, в тому числі на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки суду не доведено дотримання Сумською митницею процедури звільнення позивача з державної служби, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає що наказ Сумської митниці від 07.06.2023 №211-о "Про звільнення ОСОБА_1 не відповідає критеріям правомірного рішення, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому є протиправним та підлягає скасуванню.

В свою чергу, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі Сумська митниця не наводить обґрунтувань щодо неправильного визначення судом першої інстанції суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, пов`язаного з його незаконним звільненням.

Щодо доводів відповідача, які стосуються стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Суд не може втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всього розміру гонору до суму, що підлягає стягненню на користь позивача за рахунок відповідача у разі задоволення позову, судом має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Закону № 5076-VI. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У той же час, аналізуючи здійснені адвокатом послуги за критеріями, визначеними у ч. 5 ст. 134 КАС України та на предмет неминучості - критерію, що застосовується Європейським судом з прав людини, колегія суддів зазначає наступне.

Так, матеріалами справи встановлено, що між позивачем і адвокатом Биковою Р.Ю. 18.05.2023 укладений договір про надання професійної правничої допомоги ( том 2 а.с.153-155). Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. договору на визначення розміру гонорару впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень Клієнта. Розмір гонорару Адвоката визначається за узгодженням сторін і вказується в додатковій угоді до цього Договору.

За Додатковою угодою № 1 до Договору ( том 2 а.с.156) пункт 3.2. Договору доповнено абзацом другим такого змісту: «Розмір гонорару Адвоката за представництво інтересів Клієнта у суді та підготовку і подання процесуальних документів при розгляді справи адміністративної юрисдикції визначається за узгодженням Сторін і становить 15 000 грн., з яких: 10 000,00 грн. сплачуються Адвокатові у строк 10 робочих днів з дати укладення Договору, а залишок гонорару у розмірі 5 000,00 грн. в день винесення судом першої інстанції позитивного для Клієнта результативного судового рішення у справі».

Відповідно до Додаткової угоди № 2 до Договору ( том 2 а.с.157) сторонами було визначено, що керуючись пунктом 3.3. Договору та враховуючи отримання Адвокатом 21.07.2023 доручення Клієнта на зміну предмету позову шляхом доповнення позовною вимогою про визнання протиправним і скасування наказу Сумської митниці від 03.04.2023 року № 108-о «Про призначення ОСОБА_2 », що розмір гонорару за підготовку та подання до суду заяви про зміну предмету позову визначається за узгодженням Сторін і становить 500 грн., які сплачуються Адвокатові протягом строку розгляду судом першої інстанції справи № 480/7179/23. При цьому сторони визначають, що задоволення/відмова у задоволенні судом цієї позовної вимоги не впливає на встановлений абзацом другим пункту 3.2. цього Договору розмір та умови оплати гонорару Адвоката та не знаходиться у взаємозв`язку із ним для цілей визначення необхідності оплати «гонорару успіху» за наслідками розгляду судом першої інстанції даної справи № 480/7179/23».

25.05.2023 позивачем було сплачено Адвокату готівкові кошти в сумі 10 000,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 119 від 25.05.2023 року, а 24.07.2023 - 500 грн., що підтверджується копією квитанції № 123 від 24.07.2023 року ( том 2 а.с. 158,159).

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно ч. 7 статті 139 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19.

Відповідачем вказано про завищення витрат на правничу допомогу, однак, ним не наведено спростування обґрунтованості заявленої суми витрат на правничу допомогу саме у цій справі, їх не співмірності або завищеності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відтак, судом першої інстанції вірно встановлено, що витрати позивача на правову допомогу в сумі 15000,00 грн пов`язані з розглядом даної справи, їх розмір є цілком обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, а також співмірним з виконаними адвокатом роботами (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Враховуючи норми частини третьої статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що узгоджується з правовою позицією Верховного суду в постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 806/2143/18, від 23 квітня 2020 року у справі № 760/6496/17.

Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, що узгоджується з правовим висновком в постанові Верховного суду від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18.

Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним, що узгоджується з правовою позицією Верховного суду в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката -складені, підписані та подані наступні документи: позовна заява з додатками, заява про зміну предмету позову, відповідь на відзив, заяви пов`язані із розглядом справи в суду першої інстанції,

Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Судом враховано правову позицію в постанові Об`єднаної палати Верховного суду у складу суддів Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Відповідачем вказано про завищення витрат на правничу допомогу, однак, ним не наведено спростування обґрунтованості заявленої суми витрат на правничу допомогу саме у цій справі, їх не співмірності або завищеності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Враховуючи викладене, виходячи з конкретних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, а також відповідає об`єму наданих послуг, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 15000 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи та не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, , 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сумської митниці - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 по справі № 480/7179/23 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.М. Ральченко І.С. Чалий