Справа № 380/25148/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/25148/23 пров. № А/857/4098/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.01.2024р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській обл. про визнання протиправним та скасування наказу щодо попередження про необхідність дотримання службової дисципліни (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 16.01.2024р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 16.01.2024р.),-

В С Т А Н О В И В:

26.10.2023р. за допомогою системи «Електронний суд» позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ відповідача Головного управління /ГУ/ Національної поліції /НП/ у Львівській обл. № 3574 від 09.10.2023р. «Про порушення службової дисципліни зі сторони окремого працівника ГУ НП у Львівській обл.» (а.с.1-7).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.44 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.01.2024р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ ГУ НП у Львівській обл. № 3574 від 09.10.2023р. «Про порушення службової дисципліни зі сторони окремого працівника ГУ НП у Львівській обл.»; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ НП у Львівській обл. 1073 грн. 60 коп. сплаченого судового збору (а.с.166-173).

19.01.2024р. за допомогою системи «Електронний суд» на адресу суду позивач ОСОБА_1 скерувала заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, понесену позивачем у суді першої інстанції, у розмірі 5000 грн.

Відповідно до додаткового рішення суду від 30.01.2024р. заяву позивача про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ НП у Львівській обл. судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн.; у задоволенні решти вимог заяви позивача про ухвалення додаткового судового рішення відмовлено (а.с.198-199).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням (основним), його оскаржив відповідач ГУ НП у Львівській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.202-209).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в ході дисциплінарного провадження дисциплінарною комісією враховано висновок службового розслідування за фактом можливого порушення службової дисципліни зі сторони старшого інспектора сектору запобігання корупції ГУ НП у Львівській обл. ОСОБА_1 , взято до уваги пояснення поліцейських, записи аудіорозмови, надані капітаном поліції ОСОБА_1 , та встановлено, що факти порушень, за якими призначено службове розслідування, знайшли своє підтвердження та стали можливими внаслідок неналежного виконання службових обов`язків зі сторони старшого інспектора СЗК ГУ НП у Львівській обл. капітана поліції ОСОБА_1 , яка будучи працівником поліції, зобов`язана неухильно дотримуватись вимог нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України та ГУ НП у Львівській обл.

Так, ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що відповідно до Порядку відбору біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту та його зберігання, затв. наказом МВС України № 323 від 19.04.2023р., відбір біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту здійснюється: на підставі заяви про відбір біологічного матеріалу та письмової згоди на обробку персональних даних (додаток 1), які вкладаються разом з упаковкою, в яку поміщений біологічний матеріал, до паперового конверта, свідомо не надала письмової згоди на обробку персональних даних, які вкладаються разом з упаковкою, в яку поміщений біологічний матеріал, до паперового конверта, що призвело до унеможливлення проведення подальшої процедури з відбору біологічного матеріалу під час дії воєнного стану.

Такими своїми діями капітан поліції ОСОБА_1 порушила вимоги п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», ч.2 ст.8 Закону України № 2391-ІХ від 09.07.2022р. «Про державну реєстрацію геномної інформації людини».

При цьому, під час визначення виду стягнення дисциплінарною комісією враховано характер проступку, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку, відвернення або усунення негативних наслідків, які настали або можуть настати внаслідок вчинення дисциплінарного проступку, а також те, капітан поліції ОСОБА_1 , на службі характеризуються посередньо.

З огляду на вказане, дисциплінарна комісія прийшла до висновку, що дисциплінарний проступок зі сторони капітана поліції ОСОБА_1 є незначним.

Окрім цього, апелянт звернув увагу, що словесне формулювання додатку № 1 до Порядку № 323 «прошу здійснити відбір мого біологічного матеріалу для зберігання та подальшого проведення державної реєстрації геномної інформації людини з метою розшуку як зниклого безвісти та ідентифікації у випадках, передбачених п.п.2, 3 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію геномної інформації людини»» означає добровільність дій особи при відборі біологічного матеріалу, а не примус іншої сторони для відібрання таких. Проте, невиконання обов`язку, встановленого законом, тягне за собою відповідні правові наслідки.

Позивач ОСОБА_1 скерувала до апеляційного суду додаткові пояснення у справі, в яких остання вважає апеляційну скаргу безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.231-233).

Також позивач ОСОБА_1 направила до апеляційного суду заяву з додатками про розмір витрат на правничу допомогу, понесених нею у суді апеляційної інстанції. Згідно наданих позивачем доказів такі витрати становлять 4000 грн.

У свою чергу, відповідач ГУ НП у Львівській обл. подав заяву щодо заявлених позивачем судових витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, в якій зазначив, що розмір суми, заявлений до відшкодування таких витрат, є завищеним, та не відповідає критеріям співмірності.

Також позивач ОСОБА_1 скерувала до апеляційного суду заперечення на клопотання (заяву) ГУ НП у Львівській обл., в якому вказала, що ГУ НП у Львівській обл. штучно, необґрунтовано та умисно створювало їй перешкоди для проходження служби, змушуючи її витрачати час та зусилля для свого захисту, а також нести фінансові витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги, залученням представника, щоб такий захист був ефективним. Щодо вартості заявлених послуг, то такі вважає обґрунтованими.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач капітан поліції ОСОБА_1 проходить службу на посаді старшого інспектора сектору запобігання корупції ГУ НП у Львівській обл.

Згідно наказу начальника ГУ НП у Львівській обл. № 3272 від 15.09.2023р. «Про призначення службового розслідування та створення дисциплінарної комісії», відповідно до ст.ст.14, 15, 26 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, ч.ч.1, 2 розділу II Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України та Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, затв. наказом МВС України № 893 від 07.11.2018р., призначено службове розслідування у формі письмового провадження за фактом можливих порушень службової дисципліни зі сторони окремих працівників ГУ НП у Львівській обл. та для його проведення утворено дисциплінарну комісію (а.с.33).

Підставою для прийняття цього наказу стало надходження 14.09.2023р. до ГУ НП у Львівській обл. рапорту № Рп-399 членів 1-ї групи по відбору біологічного матеріалу у поліцейських ГУ НП у Львівській обл., щодо можливого порушення службової дисципліни зі сторони старшого інспектора Сектору запобігання корупції /СЗК/ ГУ НП у Львівській обл. капітана поліції ОСОБА_1 .

Із змісту вказаного рапорту вбачається, що 05.09.2023р. о 11:00 год. у кабінеті № 82, розташованому на 4-му поверсі ГУ НП у Львівській обл., старшому інспектору СЗК ГУ НП у Львівській обл. капітану поліції ОСОБА_1 було запропоновано надати біологічний матеріал згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію геномної інформації людини», однак остання відмовилась від надання біологічного матеріалу, про що у подальшому комісією було складено відповідний акт (а.с.32).

За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарною комісією складено висновок службового розслідування за фактом можливого порушення службової дисципліни зі сторони старшого інспектора СЗК ГУ НП у Львівській обл. ОСОБА_1 від 29.09.2023р. (зворот а.с.10, а.с.11-19), згідно якого у ході проведення службового розслідування дисциплінарною комісією встановлено, що відповідно до наказу ГУ НП у Львівській обл. № 19 від 26.06.2023р. «Про створення комісії з відбору біологічного матеріалу в поліцейських ГУ НП та його зберігання» створено комісію з п`яти груп та затверджено її склад. Членами комісії 1-ї групи з відбору біологічного матеріалу визначено: старшого інспектора з особливих доручень сектору організаційно-штатної роботи УКЗ ГУ НП (старший групи) майора поліції Плискевича В.О.; старшого спеціаліста-криміналіста відділу криміналістичного забезпечення СУ ГУ НП майора поліції ОСОБА_3 ; головного спеціаліста відділу адміністрування інформаційних систем та телекомунікацій УІАП ГУ НП майора поліції ОСОБА_4 ; старшого інспектора з особливих доручень з пожежної безпеки відділу капітального будівництва та пожежної безпеки УЛМТЗ ГУ НП майора поліції ОСОБА_5 та старшого інспектора відділу підтримки управління головної інспекції ГУ НП капітана поліції ОСОБА_6 . Надалі, 05.09.2023р. у склад комісії 1-ї групи з відбору біологічного матеріалу внесені зміни на підставі рапорту, поданого на ім`я голови комісії з відбору біологічного матеріалу в поліцейських ГУ НП полковнику поліції ОСОБА_7 , зокрема майора поліції ОСОБА_3 замінив заступник начальника відділу криміналістичного забезпечення СУ ГУ НП майор поліції ОСОБА_8 .

Також встановлено, що 03.08.2023р. голова комісії з відбору біологічного матеріалу в поліцейських ГУ НП полковник поліції ОСОБА_9 затвердив графік відібрання біологічного матеріалу в поліцейських ГУ НП членами комісії 1-ї групи з відбору біологічного матеріалу в поліцейських. Так, згідно вказаного графіку 04.08.2023р. заплановано відібрання біологічного матеріалу у поліцейських ГУ НП, в тому числі старшого інспектора сектору запобігання корупції капітана поліції ОСОБА_1 , яка у графіку записана під номером 63. Крім цього, 04.09.2023р. полковником поліції ОСОБА_10 затверджено графік відібрання біологічного матеріалу в поліцейських ГУ НП членами комісії 1-ї групи з відбору біологічного матеріалу в поліцейських на 05.09.2023р. Згідно вказаного графіку 05.09.2023р. заплановано відібрання біологічного матеріалу у поліцейських ГУ НП, в тому числі старшого інспектора сектору запобігання корупції капітана поліції ОСОБА_1 , яка у графіку записана під номером 6.

Під час проведення службового розслідування установлено, що з приводу можливих порушень службової дисципліни зі сторони членів комісії 1-ї групи з відбору біологічного матеріалу у поліцейських ГУ НП проводиться перевірка працівниками ГУ НП, у зв`язку з вищевикладеним у межах проведення даного службового розслідування не надається оцінка діям членів комісії 1-ї групи з відбору біологічного матеріалу у поліцейських ГУ НП.

Крім цього, у межах проведення службового розслідування установлено, що 04.08.2023р. членами комісії 1-ї групи з відбору біологічного матеріалу у поліцейських ГУ НП складено акт № 2091/13/07-2023 про відмову від надання біологічного матеріалу згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію геномної інформації людини», а саме: 04.08.2023р. о 14:52 год. у службовому кабінеті УКЗ ГУ НП № 82 було запропоновано старшому інспектору СЗК ГУ НП капітану поліції ОСОБА_1 надати біологічний матеріал, однак остання відмовилась від добровільного надання біологічного матеріалу та відмовилась від написання відповідного рапорту чи заяви про відмову. Окрім цього, цього ж дня о 16:25 год. члени комісії 1-ї групи з відбору біологічного матеріалу у поліцейських ГУ НП у службовому кабінеті СЗК ГУНП № 92 повторно запропонували старшому інспектору СЗК ГУНП капітану поліції ОСОБА_1 надати біологічний матеріал, однак остання відмовилась від добровільного надання біологічного матеріалу та відмовилась від написання відповідного рапорту чи заяви про відмову, про що був складений другий акт № 2102/13- 2023 про відмову від надання біологічного матеріалу згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію геномної інформації людини». Окрім цього, 05.09.2023р. членами комісії 1-ї групи з відбору біологічного матеріалу у поліцейських ГУ НП складено третій акт № 2377/13/07-2023 про відмову від надання біологічного матеріалу згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію геномної інформації людини», з яким під підпис ознайомлено капітана поліції ОСОБА_1 .

Таким чином дисциплінарною комісією взято до уваги зібрані матеріали під час проведення службового розслідування: пояснення поліцейських, записи аудіорозмови, надані капітаном поліції ОСОБА_1 , та встановлено, що факти порушень, за якими призначено службове розслідування, знайшли своє підтвердження та стали можливими внаслідок неналежного виконання службових обов`язків зі сторони старшого інспектора СЗК ГУ НП капітана поліції ОСОБА_1 , яка будучи працівником поліції зобов`язана неухильно дотримуватись вимог нормативно правових актів МВС України, НП України та ГУ НП у Львівській обл., проте усвідомлюючи, що відповідно до Порядку відбору біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту та його зберігання, затв. наказом МВС України № 323 від 19.04.2023р., відбір біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту здійснюється на підставі заяви про відбір біологічного матеріалу та письмової згоди на обробку персональних даних (додаток 1), які вкладаються разом з упаковкою, в яку поміщений біологічний матеріал, до паперового конверта, свідомо не надала письмової згоди на обробку персональних даних, які вкладаються разом з упаковкою, в яку поміщений біологічний матеріал, до паперового конверта, що призвело до унеможливлення проведення подальшої процедури з відбору біологічного матеріалу під час дії воєнного стану. Такими своїми діями капітан поліції ОСОБА_1 порушила вимоги п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», ч.2 ст.8 Закону України № 2391-ІХ від 09.07.2022р. «Про державну реєстрацію геномної інформації людини».

Поряд з цим, під час визначення виду стягнення дисциплінарною комісією враховано характер проступку, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку, відвернення або усунення негативних наслідків, які настали або можуть настати внаслідок вчинення дисциплінарного проступку, а також те, капітан поліції ОСОБА_1 , на службі характеризуються посередньо. З огляду на вищевказане, дисциплінарна комісія дійшла до висновку, що дисциплінарний проступок зі сторони капітана поліції ОСОБА_1 є незначним.

У висновку службового розслідування від 29.09.2023р. дисциплінарна комісія рекомендувала за незначне порушення службової дисципліни, основних обов`язків поліцейського, передбачених п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», ч.2 ст.8 Закону України № 2391-ІХ від 09.07.2022р. «Про державну реєстрацію геномної інформації людини», на підставі п.11 ст.19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затв. Законом України № 2337-VIII від 15.03.2018р., попередити старшого інспектора СЗК ГУ НП у Львівській обл. капітана поліції ОСОБА_1 , (0063610), про необхідність дотримання службової дисципліни.

Наказом ГУ НП у Львівській обл. № 3574 від 09.10.2023р. «Про порушення службової дисципліни зі сторони окремого працівника ГУ НП у Львівській обл.» за незначне порушення службової дисципліни, основних обов`язків поліцейського, передбачених п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», ч.2 ст.8 Закону України № 2391-ІХ від 09.07.2022р. «Про державну реєстрацію геномної інформації людини», на підставі п.11 ст.19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затв. Законом України № 2337-VIII від 15.03.2018р., попереджено старшого інспектора СЗК ГУ НП у Львівській обл. капітана поліції ОСОБА_1 , (0063610), про необхідність дотримання службової дисципліни (а.с.9 і на звороті).

Приймаючи рішення та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції керувався тим, що зміст наказу № 3574 від 09.10.2023р. «Про порушення службової дисципліни зі сторони окремого працівника ГУ НП у Львівській обл.» свідчить про те, що відповідач дійшов висновку про порушення позивачем п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», ч.2 ст.8 Закону України № 2391-ІХ від 09.07.2022р. «Про державну реєстрацію геномної інформації людини», а саме: позивач не надала письмової згоди на обробку персональних даних, які вкладаються разом з упаковкою, в яку поміщений біологічний матеріал, до паперового конверта, що призвело до унеможливлення проведення подальшої процедури з відбору біологічного матеріалу під час дії воєнного стану.

При цьому судом встановлено, що 04.08.2023р. та 05.09.2023р. комісія відмовилась проводити обов`язковий відбір біологічного матеріалу без написання позивачем заяви з проханням провести такий відбір.

Однак, згідно вимог ст.8 Закону № 2391-IX та п 3 Порядку №323 відбір біологічного матеріалу для здійснення державної реєстрації геномної інформації з метою розшуку осіб, зниклих безвісти, та ідентифікації невпізнаних трупів людей, їх останків та частин тіла людини (п.п.2, 3 ч.1 ст.4 Закону № 2391-IX), зокрема у поліцейських, здійснюється на підставі заяви про відбір біологічного матеріалу та письмової згоди на обробку персональних даних (додаток 1 до Порядку №323). Водночас, в разі введення правового режиму воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, такий відбір здійснюється в обов`язковому порядку, без написання заяви про відбір біологічного матеріалу та письмової згоди на обробку персональних даних.

Враховуючи, що станом на момент виникнення спірних правовідносин в Україні діяв правовий режим воєнного стану, тому у відповідача були відсутні правові підстави вимагати у позивача написання заяви на відбір біологічного матеріалу та згоди на обробку персональних даних.

Отже, відповідач зробив помилковий висновок про те, що позивач, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків, допустила порушення службової дисципліни, що виразилось у ненаданні позивачем заяви на відбір біологічного матеріалу та згоди на обробку своїх персональних даних, оскільки під час дії правового режиму воєнного стану в Україні подання таких заяви та згоди під час відбору біологічного матеріалу, зокрема у поліцейських, не вимагається.

Таким чином, наявні підстави для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу відповідача.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заявленого позову такими, що відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Розглядуваний спір стосується правомірності наказу ГУ НП у Львівській обл. № 3574 від 09.10.2023р. «Про порушення службової дисципліни зі сторони окремого працівника ГУ НП у Львівській обл.», згідно якого за незначне порушення службової дисципліни, основних обов`язків поліцейського, передбачених п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», ч.2 ст.8 Закону України № 2391-ІХ від 09.07.2022р. «Про державну реєстрацію геномної інформації людини», на підставі п.11 ст.19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затв. Законом України № 2337-VIII від 15.03.2018р., попереджено старшого інспектора СЗК ГУ НП у Львівській обл. капітана поліції Прокопик І.О. про необхідність дотримання службової дисципліни, зокрема, за ненадання письмової згоди на обробку персональних даних, які вкладаються разом з упаковкою, в яку поміщений біологічний матеріал, до паперового конверта, що призвело до унеможливлення проведення подальшої процедури з відбору біологічного матеріалу під час дії воєнного стану.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію».

Відповідно до ст.3 зазначеного Закону у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.6 цього Закону поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 7 вказаного Закону встановлено, що обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції. Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування. Поліцейським за будь-яких обставин заборонено сприяти, здійснювати, підбурювати або терпимо ставитися до будь-яких форм катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. У разі виявлення таких дій кожен поліцейський зобов`язаний негайно вжити всіх можливих заходів щодо їх припинення та обов`язково доповісти безпосередньому керівництву про факти катування та наміри їх застосування. У разі приховування фактів катування або інших видів неналежного поводження поліцейськими керівник органу протягом доби з моменту отримання відомостей про такі факти зобов`язаний ініціювати проведення службового розслідування та притягнення винних до відповідальності. У разі виявлення таких дій поліцейський зобов`язаний повідомити про це орган досудового розслідування, уповноважений на розслідування, відповідний злочинів, вчинених поліцейськими.

Частиною 1 ст.18 цього Закону передбачено, що поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Відповідно до ст.19 цього Закону у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно з ст.59 наведеного Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Статтею 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затв. Законом України № 2337-VIII від 15.03.2018р., передбачено, що службова дисципліна дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Згідно з ст.12 зазначеного Статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Відповідно до ч.3 ст.13 цього Статуту до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну службову відповідність; пониження у спеціальному званні на один ступінь; звільнення з посади; звільнення із служби в поліції.

Згідно зі ст.14 вказаного Статуту з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків проводиться службове розслідування.

Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно з ч.1 ст.16 цього Статуту службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником.

Частинами 1 і 2 розділу 2 Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затв. наказом МВС України № 893 від 07.11.2018р. /Порядок №893/, визначено, що службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Згідно з п.п.1, 4 розділу V Порядку № 893 проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.

Відповідно до п.2 розділу VI Порядку № 893 підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. Висновок службового розслідування готує і підписує дисциплінарна комісія.

Згідно п.1 розділу VII Порядку № 893 у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.

Уповноважений керівник, враховуючи характер проступку, обставини, за яких він був учинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби, визначає вид дисциплінарного стягнення, що підлягає застосуванню до поліцейського, та видає письмовий наказ про його застосування. У разі якщо керівник не уповноважений на застосування дисциплінарних стягнень, він порушує перед старшим прямим керівником клопотання про притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності.

Застосування до поліцейського, винного в учиненні дисциплінарного проступку, дисциплінарних стягнень та їх виконання здійснюються з урахуванням вимог статей 19-22 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Пунктом 4 розділу VII Порядку № 893 визначено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення в порядку та строки, визначені ст.24 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

На підставі ч.ч.1, 2, 3, 7, 8, 9, 10 ст.18 Дисциплінарного статуту Національної поліції України під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій.

З урахуванням положень ч.2 ст.5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, притягнення працівника поліції до дисциплінарної відповідальності є самостійним юридичним наслідком, який настає у разі скоєння ним дисциплінарного проступку. Обставини, що передували притягненню особи до такого виду відповідальності, можуть потягнути за собою настання інших наслідків у вигляді адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, але, це не може слугувати підставою для звільнення працівника поліції саме від дисциплінарної відповідальності.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18.04.2019р. у справі № 804/1831/16.

З наведеного слідує, що підставою для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні службової дисципліни та означає недотримання Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів, інших нормативно-правових актів та Присяги.

Тобто, підставою для накладення дисциплінарного стягнення є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях поліцейського ознак дисциплінарного проступку, зокрема протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни.

Обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини поліцейського, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні поліцейського складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності чи відсутності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтовуючи при цьому своє рішення у відповідному наказі, у тому числі в частині обрання виду стягнення.

Як було встановлено під час судового розгляду, за результатами проведеного службового розслідування, відповідачем попереджено старшого інспектора СЗК ГУ НП у Львівській обл. капітана поліції ОСОБА_1 про необхідність дотримання службової дисципліни, основних обов`язків поліцейського, передбачених п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», ч.2 ст.8 Закону України «Про державну реєстрацію геномної інформації людини» № 2391-ІХ від 09.07.2022р.

Приймаючи оскаржуваний наказ, відповідач послався на неналежне виконання службових обов`язків зі сторони старшого інспектора СЗК ГУ НП у Львівській обл. капітана поліції ОСОБА_1 , яка будучи працівником поліції зобов`язана неухильно дотримуватись вимог нормативно правових актів МВС України, НП України та ГУ НП у Львівській обл., проте усвідомлюючи, що відповідно до Порядку відбору біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту та його зберігання, затв. наказом МВС України № 323 від 19.04.2023р., відбір біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту здійснюється на підставі заяви про відбір біологічного матеріалу та письмової згоди на обробку персональних даних (додаток 1), які вкладаються разом з упаковкою, в яку поміщений біологічний матеріал, до паперового конверта, свідомо не надала письмової згоди на обробку персональних даних, які вкладаються разом з упаковкою, в яку поміщений біологічний матеріал, до паперового конверта, що призвело до унеможливлення проведення подальшої процедури з відбору біологічного матеріалу під час дії воєнного стану.

Такими своїми діями, на думку відповідача, позивач порушила вимоги п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», ч.2 ст.8 Закону України № 2391-ІХ від 09.07.2022р. «Про державну реєстрацію геномної інформації людини».

Правові засади обробки геномної інформації людини з метою її державної реєстрації в Україні врегульовано нормами Закону України «Про державну реєстрацію геномної інформації людини» № 2391-ІХ від 09.07.2022р. /Закон № 2391-IX/.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону № 2391-IX геномна інформація людини (далі - геномна інформація) це відомості про генетичні ознаки людини; біологічний матеріал - тканини і виділення тіла людини, останків померлої людини, що містять геномну інформацію людини; відбір біологічного матеріалу дія або сукупність дій, таких як отримання та облік отриманого біологічного матеріалу, з якого можливо встановити геномну інформацію людини; Електронний реєстр геномної інформації людини (далі - Електронний реєстр) - інформаційно-комунікаційна система, що забезпечує збирання, реєстрацію, накопичення, зберігання, поновлення, пошук, використання і поширення (розповсюдження, передачу) геномної інформації людини; обробка геномної інформації людини - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, поновлення, пошук, використання і поширення (розповсюдження, передача) знеособлених персональних даних про особу, якій належить геномна інформація, а також знищення геномної інформації; реєстраційна картка документ, що містить відомості, визначені цим Законом, для проведення державної реєстрації геномної інформації людини.

Частиною 1 ст.3 Закону № 2391-IX встановлено, що державна реєстрація геномної інформації проводиться з дотриманням прав і свобод людини і громадянина та відповідно до таких основних принципів: верховенства права, у тому числі законності та юридичної визначеності; гуманізму; конфіденційності, у тому числі захищеності персональних даних.

Згідно ст.4 Закону № 2391-IX державна реєстрація геномної інформації проводиться з метою: 1) ідентифікації осіб, які вчинили кримінальне правопорушення; 2) розшуку осіб, зниклих безвісти; 3) ідентифікації невпізнаних трупів людей, їх останків та частин тіла людини; 4) ідентифікації осіб, які не здатні через стан здоров`я, вік або інші обставини повідомити інформацію про себе. Державна реєстрація геномної інформації громадян України, іноземців та осіб без громадянства проводиться згідно з цим Законом. Проведення державної реєстрації геномної інформації не повинно становити небезпеку для життя і здоров`я людини, принижувати її честь та гідність. В Україні проводяться обов`язкова та добровільна державна реєстрація геномної інформації. Державна реєстрація геномної інформації полягає у внесенні до Електронного реєстру відомостей про генетичні ознаки людини та визначених цим Законом знеособлених персональних даних про особу. Відомості, що містяться в Електронному реєстрі, є інформацією з обмеженим доступом та не підлягають оприлюдненню. Держателем Електронного реєстру є Міністерство внутрішніх справ України. Електронний реєстр є функціональною підсистемою єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України. Адміністратором Електронного реєстру є уповноважена Міністерством внутрішніх справ України юридична особа, що належить до сфери його управління або перебуває у його підпорядкуванні. Адміністратор Електронного реєстру відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення автоматизованої системи формування та ведення Електронного реєстру, обробку, збереження, захист та надання інформації, що міститься в Електронному реєстрі.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону № 2391-IX обов`язковій державній реєстрації підлягає геномна інформація:

1) осіб, яким повідомлено про підозру у вчиненні умисних тяжких чи особливо тяжких злочинів проти основ національної безпеки України, життя, здоров`я, волі, честі, гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, власності, громадської безпеки, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, або стосовно яких обвинувальний акт у кримінальних провадженнях зазначеної категорії злочинів передано до суду;

2) осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння або злочини проти основ національної безпеки України, життя, здоров`я, волі, честі, гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, власності, громадської безпеки, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, та до яких за рішенням суду застосовані примусові заходи медичного характеру;

3) осіб, засуджених за вчинення умисних злочинів проти основ національної безпеки України, життя, здоров`я, волі, честі, гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, власності, громадської безпеки, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку;

4) установлена з біологічного матеріалу, отриманого під час проведення слідчих (розшукових) дій відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, та неідентифікована;

5) невпізнаних трупів людей, їх останків та частин тіла людини, відомості про виявлення яких унесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань або відображено у постанові про початок досудового розслідування, винесеній у порядку, передбаченому статтею 615 Кримінального процесуального кодексу України;

6) встановлена з раніше відібраних біологічних зразків осіб, зниклих безвісти, або біологічного матеріалу з особистих речей осіб, зниклих безвісти, відомості щодо яких внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань або відображено у постанові про початок досудового розслідування, винесеній у порядку, передбаченому статтею 615 Кримінального процесуального кодексу України;

7) осіб, які не здатні через стан здоров`я, вік або інші обставини повідомити інформацію про себе.

Порядок проведення обов`язкової державної реєстрації геномної інформації людини затверджується Кабінетом Міністрів України (ч.4 ст.5 Закону № 2391-IX).

Згідно ч.ч.1, 2 ст.6 Закону № 2391-IX право на добровільну державну реєстрацію геномної інформації мають громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства.

Добровільна державна реєстрація геномної інформації проводиться на підставі письмової заяви особи про відбір у неї біологічного матеріалу, проведення молекулярно-генетичної експертизи (дослідження) та внесення геномної інформації до Електронного реєстру, що вважається згодою цієї особи на обробку її персональних даних відповідно до Закону України «Про захист персональних даних».

Відповідно до вимог ст.7 Закону № 2391-IX відбір біологічного матеріалу для проведення державної реєстрації геномної інформації здійснюється:

1) в осіб, зазначених у п.1 ч.1 с.5 цього Закону, - уповноваженими особами у порядку та на умовах, визначених законодавством, за рахунок коштів державного бюджету;

2) в осіб, зазначених у п.2 ч.1 ст.5 цього Закону, - уповноваженою особою закладу з надання психіатричної допомоги за рахунок коштів державного бюджету, передбачених на здійснення таким закладом покладених на нього завдань;

3) в осіб, зазначених у п.3 ч.1 ст.5 цього Закону, - уповноваженою особою органу (установи) виконання покарань або органу з питань пробації за рахунок коштів державного бюджету, передбачених на здійснення такими органами (установами) покладених на них завдань;

4) в осіб, зазначених у п.7 ч.1 ст.5 цього Закону, - уповноваженою особою закладу охорони здоров`я чи іншої установи, в яких може перебувати така особа, за рахунок коштів державного бюджету, передбачених на здійснення такими закладами (установами) покладених на них завдань;

5) в осіб, зазначених у ч.1 ст.6 цього Закону, - уповноваженою особою суб`єкта, до компетенції якого відповідно до законодавства належить проведення молекулярно-генетичних експертиз (досліджень).

Відбір біологічного матеріалу для проведення державної реєстрації геномної інформації, передбаченої у пунктах 4 та 6 частини першої статті 5, частині шостій статті 6 цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету на підставах та в порядку, передбачених кримінальним процесуальним законодавством України. Відбір біологічного матеріалу для проведення державної реєстрації геномної інформації у невпізнаних трупів людей, їх останків та частин тіла людини, зазначених у пункті 5 частини першої статті 5 цього Закону, здійснюється уповноваженими особами судово-медичних установ або закладів охорони здоров`я на підставах та в порядку, передбачених кримінальним процесуальним законодавством України, за рахунок коштів державного бюджету, передбачених на здійснення такими закладами (установами) покладених на них завдань.

До відбору біологічного матеріалу як спеціалісти можуть залучатися: 1) уповноважені особи науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України, судово-медичних установ, закладів охорони здоров`я; 2) уповноважені особи медичних та експертних служб Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України; 3) спеціалісти-криміналісти Національної поліції України; 4) уповноважені особи медичних служб Національної гвардії України.

Під час здійснення відбору біологічного матеріалу відповідно до вимог цього Закону заповнюється реєстраційна картка.

Згідно ст.8 Закону № 2391-IX з метою, визначеною пунктами 2 і 3 частини першої статті 4 цього Закону, може здійснюватися відбір біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту.

Відбір біологічного матеріалу здійснюється на підставі заяви особи про відбір у неї біологічного матеріалу та її письмової згоди на обробку персональних даних.

У разі введення воєнного стану відбір біологічного матеріалу з метою, визначеною пунктами 2 і 3 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється в обов`язковому порядку у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а також членів добровольчих формувань територіальних громад.

Категорії осіб, порядок та строки відбору біологічного матеріалу, а також місце зберігання відібраного біологічного матеріалу, передбаченого частиною другою цієї статті, визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Управлінням державної охорони України, розвідувальним органом, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, а стосовно добровольчих формувань територіальних громад - Кабінетом Міністрів України.

Відбір біологічного матеріалу здійснюється із застосуванням засобів (систем) для відбору біологічних зразків, що призначені для їх тривалого зберігання.

Строк зберігання відібраного біологічного матеріалу не повинен перевищувати строк зберігання, який встановлений виробником засобів (систем) для відбору біологічних зразків.

Після закінчення строку зберігання у разі необхідності біологічний матеріал відбирається повторно відповідно до цієї статті.

Під час відбору біологічного матеріалу заповнюється реєстраційна картка, у якій зазначаються прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, стать особи, у якої здійснюється відбір, дата та місце відбору, а також орган (установа), що здійснив відбір біологічного матеріалу.

Встановлення геномної інформації осіб, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, здійснюється виключно в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, у разі необхідності розшуку осіб, зниклих безвісти, або ідентифікації невпізнаних трупів людей, їх останків та частин тіла людини.

Відбір біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту та його зберігання здійснюються за рахунок коштів державного бюджету. Відбір біологічного матеріалу у членів добровольчих формувань територіальних громад та його зберігання забезпечуються обласними радами за рахунок коштів місцевого бюджету або з інших не заборонених законодавством джерел.

Відповідно до ч.2 ст.21 Закону № 2391-IX під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022р., затв. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24.02.2022р., відбір біологічного матеріалу, передбаченого ч.2 ст.8 та ст.9 цього Закону, здійснюється протягом двох місяців з дня набрання чинності відповідними нормативно-правовими актами. За наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють здійснення відбору біологічного матеріалу у встановлений строк, такий відбір здійснюється за першої можливості.

На виконання вимог ч.ч.1, 2 ст.8, ч.4 ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію геномної інформації людини», з метою врегулювання механізму відбору біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту та його зберігання для проведення державної реєстрації геномної інформації людини, наказом МВС України № 323 від 19.04.2023р. (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 12.05.2023р. за № 799/39855) затверджено Порядок відбору біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту та його зберігання /Порядок № 323/, яким визначено механізм та строки відбору біологічного матеріалу у військовослужбовців Державної прикордонної служби України, Національної гвардії України (далі - НГУ), поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а також місце його зберігання для проведення державної реєстрації геномної інформації людини.

Згідно п.п.3-8 Порядку № 323 відбір біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту здійснюється:

на підставі заяви про відбір біологічного матеріалу та письмової згоди на обробку персональних даних (додаток 1), які вкладаються разом з упаковкою, в яку поміщений біологічний матеріал, до паперового конверта;

в обов`язковому порядку в разі введення правового режиму воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях.

Відбір біологічного матеріалу під час дії воєнного стану здійснюється у строки, визначені частиною другою статті 21 Закону України «Про державну реєстрацію геномної інформації людини».

Відбір біологічного матеріалу здійснюється із застосуванням засобів (систем) для відбору біологічних зразків, що призначені для їх тривалого зберігання.

Засоби (системи) для відбору біологічних зразків мають відповідати національному стандарту ДСТУ ISO 18385:2019 «Мінімізація ризику забруднення продукції, використовуваної для збирання, зберігання, аналізування біологічного матеріалу в криміналістичних цілях, ДНК людини», затв. наказом державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» № 251 від 13.08.2019р.

Строк зберігання відібраного біологічного матеріалу не повинен перевищувати строк зберігання, який встановлений виробником засобів (систем) для відбору біологічних зразків.

Як біологічний матеріал використовується зразок букального епітелію людини, який відбирається з внутрішніх поверхонь щік шляхом притискання (10-20 разів) до них аплікатора засобу (системи) для відбору біологічного матеріалу.

Уповноважені особи, на яких покладається здійснення відбору біологічного матеріалу, його облік (далі - уповноважені особи), а також місця відбору та зберігання біологічного матеріалу визначаються, зокрема, у територіальних (міжрегіональних) органах Національної поліції України, закладах та установах, що належать до сфери управління Національної поліції України,- їх начальниками або особами, які виконують їх обов`язки.

Уповноважені особи, на яких покладається здійснення відбору біологічного матеріалу, відповідно до п.9 Порядку № 323 здійснюють: видачу військовослужбовцям, поліцейським, особам рядового та начальницького складу служби цивільного захисту необхідних витратних матеріалів (засіб (система) для відбору біологічного матеріалу, паперовий конверт для пакування відібраного біологічного матеріалу, шаблон реєстраційної картки); надання методичної допомоги військовослужбовцям, поліцейським, особам рядового та начальницького складу служби цивільного захисту при здійсненні відбору біологічного матеріалу. Облік відібраного біологічного матеріалу здійснюють уповноважені особи, на яких покладається здійснення відбору біологічного матеріалу. Зберігання облікованого відібраного біологічного матеріалу здійснюють уповноважені особи, на яких покладається зберігання біологічного матеріалу.

Пунктами 10-13 Порядку № 323 встановлено, що відбір біологічного матеріалу проводиться військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового та начальницького складу служби цивільного захисту самостійно у присутності уповноваженої особи.

Відбір біологічного матеріалу здійснюється відповідно до інструкції виробника засобів (систем) для відбору біологічних зразків, що призначені для їх тривалого зберігання. Упаковка біологічного матеріалу повинна забезпечувати його збереження та захист від несанкціонованого доступу.

Під час відбору біологічного матеріалу уповноваженою на відбір особою заповнюється реєстраційна картка відбору біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту (додаток 2), яка закріплюється або, за наявності технічної можливості, друкується на конверті з біологічним матеріалом та передається уповноваженій особі для зберігання.

Відібраний біологічний матеріал обліковується в журналі реєстрації відібраного біологічного матеріалу (додаток 3) (далі - журнал), який ведеться в паперовій формі, а за наявності технічної можливості - в електронній.

Стосовно осіб, які обіймають посади, перебування на яких пов`язане з державною таємницею у зв`язку з безпосереднім здійсненням такими особами оперативно-розшукової, контррозвідувальної та розвідувальної діяльності, відомості до реєстраційної картки відбору біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту та журналу реєстрації відібраного біологічного матеріалу вносяться з дотриманням вимог законодавства про державну таємницю.

Згідно п.18 Порядку № 323 відібраний у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту біологічний матеріал використовується для встановлення геномної інформації виключно в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, у разі необхідності розшуку осіб, зниклих безвісти, або ідентифікації невпізнаних трупів людей, їх останків та частин тіла людини.

Додатком 1 до Порядку № 323 затверджено зразок заяви про відбір біологічного матеріалу (п.3 Порядку).

Як було встановлено під час судового розгляду, на виконання вимог ч.1 ст.8 Закону № 2391-IX та Порядку № 323, наказом ГУ НП у Львівській обл. № 19 від 26.06.2023р. «Про створення комісії з відбору біологічного матеріалу в поліцейських ГУ НП у Львівській обл. та його зберігання» у Головному управлінні створено комісію у складі 5 груп з відбору біологічного матеріалу та затверджено їх персональний склад.

Цим наказом на працівників, включених до груп відбору біологічного матеріалу у складі комісії, покладено наступні завдання: формування персоналізованих графіків відбору біологічного матеріалу, відібрання у поліцейського заяви про відбір біологічного матеріалу та заповнення реєстраційної картки відбору біологічного матеріалу у поліцейських - працівник підрозділу кадрового забезпечення (старший групи); проведення інструктажів і надання допомоги під час відбору біологічного матеріалу, здійснює його упакування - спеціаліст-криміналіст; забезпечення папером, паперовими конвертами, засобами (системами) для відбору біологічного матеріалу; здійснення доставки в місця зберіганні відібраних біологічних матеріалів; забезпечення зберігання та обліку відібранні біологічних матеріалів за датами надходження; видача зразків слідчому : подальшим повідомленням підрозділу інформаційно-аналітичної підтримки (з: потреби); контроль термінів придатності засобів (систем) відбору біологічного матеріалу та їх знищення - працівник підрозділу логістики та матеріально-технічного забезпечення; унесення інформації до електронного журналу реєстрації відібраного біологічного матеріалу - працівник підрозділу інформаційно-аналітичної підтримки; проведення роз`яснювальної роботи щодо необхідності відбору біологічного матеріалу, контроль за дотриманням положень Закону України «Про державну реєстрацію геномної інформації людини», Порядку відбору біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту та його зберігання, затв. наказом МВС України № 323 від 19.04.2023р., зареєстр. у Міністерстві юстиції України 12.05.2023 за № 799/39855 - працівник підрозділу головної інспекції.

Також встановлено, що 04.08.2023р. та 05.09.2023р. позивача було запрошено до службового кабінету в адмінбудівлі ГУ НП у Львівській обл. з метою здійснення відбору біологічного матеріалу.

Однак, відібрання у позивача біологічного матеріалу у вказані дні не відбулось, оскільки, як зазначено у актах про відмову від надання біологічного матеріалу від 04.08.2023р. (два акти) та у акті від 05.09.2023р., складених членами 1 групи по відбору біологічного матеріалу у поліцейських ГУ НП у Львівській обл., позивач відмовилась добровільно надати біологічний матеріал шляхом заповнення відповідної заяви, передбаченої наказом Національної поліції України № 483 від 08.06.2023р.

У висновку службового розслідування від 29.09.2023р. дисциплінарна комісія відповідача вказала, що: «…факти порушень, за якими призначено службове розслідування, знайшли своє підтвердження та стали можливими внаслідок неналежного виконання службових обов`язків зі сторони старшого інспектора СЗК ГУНП у Львівській області капітана поліції ОСОБА_1 , яка будучи працівником поліції зобов`язана неухильно дотримуватись вимог нормативно правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України та ГУ НП у Львівській обл., проте усвідомлюючи, що відповідно до Порядку відбору біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту та його зберігання, затв. наказом МВС України № 323 від 19.04.2023р., відбір біологічного матеріалу у військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту здійснюється: на підставі заяви про відбір біологічного матеріалу та письмової згоди на обробку персональних даних (додаток 1), які вкладаються разом з упаковкою, в яку поміщений біологічний матеріал, до паперового конверта, свідомо не надала письмової згоди на обробку персональних даних, які вкладаються разом з упаковкою, в яку поміщений біологічний матеріал, до паперового конверта, що призвело до унеможливлення проведення подальшої процедури з відбору біологічного матеріалу під час дії воєнного стану».

Водночас, із наданих позивачем пояснень під час проведення службового розслідування, судом встановлено, що 04.08.2023р. та 05.09.2023р. комісія відмовилась проводити обов`язковий відбір біологічного матеріалу без написання позивачем заяви з проханням провести такий відбір.

Зокрема, щодо подій, які мали місце 05.09.2023р. під час відбору біологічного матеріалу, позивач у своїх поясненнях зазначила, що, зважаючи на той факт, що згідно порядку відбору поліцейський повинен самостійно в себе отримати біологічний зразок, позивач попросила у комісії видати їй систему для відбору. Однак, комісія відмовилась надати позивачу систему для відбору біологічного матеріалу та запропонувала позивачу написати заяву з проханням здійснити відбір її біологічного матеріалу, а також надати згоду на обробку її персональних даних.

У своїх поясненнях позивач зазначила, що ст.8 Закону № 2391-IX та п.3 Порядку № 323 містять дві самостійні підстави для відбору біологічного матеріалу:

добровільну на підставі заяви про відбір біологічного матеріалу та письмової згоди на обробку персональних даних (додаток 1), які вкладаються разом із упаковкою, в яку поміщений біологічний матеріал, до паперового конверта;

обов`язкову в разі введення правового режиму воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях.

Аналізуючи вимоги ст.8 Закону № 2391-IX та п.3 Порядку № 323 суд правильно звернув увагу на те, що відбір біологічного матеріалу для здійснення державної реєстрації геномної інформації з метою розшуку осіб, зниклих безвісти, та ідентифікації невпізнаних трупів людей, їх останків та частин тіла людини (п.п.2, 3 ч.1 ст.4 Закону № 2391-IX), зокрема у поліцейських, здійснюється на підставі заяви про відбір біологічного матеріалу та письмової згоди на обробку персональних даних (додаток 1 до Порядку № 323).

Водночас, у разі введення правового режиму воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, такий відбір здійснюється в обов`язковому порядку, без написання заяви про відбір біологічного матеріалу та письмової згоди на обробку персональних даних.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.

У подальшому строк дії воєнного стану Указами Президента України було неодноразово продовжено, зокрема, Указом Президента України №734/2023 від 10.11.2023р. (затв. Законом України № 3429-IX від 08.11.2023р.) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16.11.2023р.на 90 діб.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, в Україні діяв правовий режим воєнного стану, внаслідок чого у відповідача були відсутні правові підстави вимагати у позивача написання заяви на відбір біологічного матеріалу та згоди на обробку персональних даних.

Звідси, за результатами дисциплінарного провадження відповідач сформував помилковий висновок про те, що позивач, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків допустила порушення службової дисципліни, що виразилось у ненаданні позивачем заяви на відбір біологічного матеріалу та згоди на обробку своїх персональних даних, оскільки, під час дії правового режиму воєнного стану в Україні, подання таких заяви та згоди під час відбору біологічного матеріалу, зокрема у поліцейських, не вимагається.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів приходить до переконання про те, що в розглядуваному випадку відповідач зробив помилковий висновок про допущення позивачем порушення службової дисципліни; висновки суду першої інстанції не спростовані апелянтом, через що наказ ГУ НП у Львівській обл. № 3574 від 09.10.2023р. «Про порушення службової дисципліни зі сторони окремого працівника ГУ НП у Львівській обл.» не ґрунтується на вимогах закону.

Всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, відзиві відповідача були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у вказаний спосіб.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачем ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.

За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненної правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивачем заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою в суді апеляційної інстанції, адвокатом Золотухіном О.О. у вигляді представництва інтересів в апеляційному суді в розмірі 4000 грн.

На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом позивачем представлено наступні письмові докази (в копіях/оригіналах):

договір про надання правової допомоги б/н від 01.01.2023р., укладений між позивачем та адвокатом Золотухіном О.О. (а.с.179 і на звороті);

розрахунок розміру правової допомоги від 22.05.2024р.;

акт здавання-приймання робіт від 22.05.2024р. згідно до договору від 01.01.2023р., відповідно до положень якого адвокат надав, а позивач прийняв юридичні послуги на загальну суму 4000 грн., які полягають в ознайомленні з апеляційним скаргами 2 год.; підготовці проекту заяви до МВС України про надання роз`яснень щодо застосування окремих положень законодавства, які є предметом спору 1 год.; підготовці проектів пояснень 1 год.

Із змісту згаданих документів однозначно та чітко убачається, що останні стосуються правової допомоги, наданої позивачу під час розгляду апеляційної скарги ГУ НП у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.01.2024р. в адміністративній справі № 380/25148/23.

Отже, надані суду матеріали доводять факт надання позивачу правової допомоги адвокатом Золотухіном О.О. в суді апеляційної інстанції, а відтак підтверджують понесення позивачем витрат на правову допомогу в розглядуваній справі № 380/25148/23.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини /ЄСПЛ/, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

В пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Як відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у п.154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

В силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Також наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення лише для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу (ч.7 ст.134 КАС України), але не впливає на обов`язок суду під час вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну допомогу застосовувати ч.ч.1-4 ст.134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

У розглядуваній справі відповідач у заяві щодо заявлених позивачем судових витрат на правову допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, зазначив, що розмір суми заявлений до відшкодування таких витрат є завищений, не відповідає критеріям співмірності.

Апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді підготовки пояснень щодо апеляційної скарги.

Водночас, апеляційний суд звертає вагу, що витрати на оплату правничої допомоги підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх сторона уже сплатила, чи їх вона ще має сплатити.

Так, Верховний Суд у постанові від 01.11.2022р. по справі № 757/24445/21-ц дійшов висновку, що відсутність доказів оплати вартості наданих адвокатом послуг не може виступати самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.

При вирішенні наведеного питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду по наведеній категорії справ, яка викладена у постанові Великої Палати від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, в постановах Касаційного адміністративного суду від 05.09.2019р. у справі № 826/841/17, від 19.09.2019р. у справі № 826/8890/18, які в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковими під час вирішення наведеного спору.

Враховуючи складність справи, залишення без задоволення апеляційної скарги на судові рішення суду першої інстанції, співмірність понесених витрат із ціною позову та значення справи для позивача, присуджену суму витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ГУ НП у Львівській обл., який був апелянтом в розглядуваній справі, на користь позивача суми витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в загальному розмірі 1000 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ГУ НП у Львівській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.01.2024р. в адміністративній справі № 380/25148/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Національної поліції у Львівській обл.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Львівській обл. (місцезнаходження: 79007, м.Львів, пл.Генерала Григоренка, буд.3; ) понесені витрати на професійну правничу (правову) допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 03.06.2024р.