Справа № 280/415/24
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

03 червня 2024 року Справа № 280/415/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану основну відпустку та за додаткову відпустку, як особі з інвалідністю, внаслідок війни за 2022 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік та дні додаткової відпустки, як особі з інвалідністю, внаслідок війни за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Ухвалою суду від 16.01.2024 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 24.01.2024 відкрито провадження у справі і справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Обґрунтування позовних вимог викладено в позовній заяві. Зокрема зазначено, що позивач починаючи з 24 лютого 2022 року був мобілізований на військову службу та було звільнено згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 11.12.2023 року №222-РС з військової служби у запас за під. «г» п,2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини. Разом з тим, при звільненні ОСОБА_1 не була виплачена компенсація за невикористану щорічної відпустки та додаткової відпустки (як особі з інвалідністю внаслідок війни) за 2022. Позивач вважає, що такі дії відповідача є протиправними та такими що порушують права позивача, на підставі чого просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву у якому проти позову заперечив з наступних підстав. Відповідно до витягу з наказу від 17.10.2023 року №303 (по стройовій частині) військової частини НОМЕР_2 (додано до позову позивачем), старший солдат ОСОБА_2 виключений зі списків військової частини НОМЕР_2 та призначений на посаду кулеметника стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 . В зазначеному витязі не вказано про використання або отримання компенсації за невикористану відпустку за 2022 рік старшим солдатом ОСОБА_3 . Будь-якої іншої інформації з цього приводу на дату звільнення вказаного військовослужбовця у військової частини НОМЕР_1 не було. В зв`язку з цим у військової частини НОМЕР_1 відсутні правові підстави для можливого нарахування та виплати компенсації за невикористану відпустку старшому солдату ОСОБА_4 за 2022 рік. Стосовно зобов`язання нарахування та виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2022 рік, як особі з інвалідністю внаслідок війни відповідач у відзиві зазначив, що посвідчення особи з інвалідністю 2 групи, як ветерана війни-особи з інвалідністю внаслідок війни, видане позивачу 06.03.2023 року, отже відпустка з цієї підстави або компенсація за невикористану дану відпустку не може надаватись за 2022 рік. На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 починаючи з 24 лютого 2022 року був призваний у Збройні Сили України на підставі Указу Президента України № 69/2002 від 24.02.2022.

Старшого солдата ОСОБА_1 кулеметника 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти НОМЕР_3 окремого стрілецького батальйону (військова частина НОМЕР_1 ), звільнено згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 11.12.2023 року №222-РС з військової служби у запас за під. «г» п. 2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №286 від 16.12.2023 року ОСОБА_1 виплачена компенсація за 14 днів не використаної додаткової відпустки за 2023 рік (як особі з інвалідністю внаслідок війни) та за 18 днів невикористаної щорічної відпустки за 2023 рік.

Вважаючи що йому при звільненні протиправно не була виплачена компенсація за невикористану частину щорічної відпустки та додаткової відпустки (як особі з інвалідністю внаслідок війни) за 2022 рік позивач звернувся з цим позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 2 статті 2 КАС України, відповідно до яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців-діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Приписами статей 1-2 Закону №2011-XII визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першої статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Закон України "Про відпустки" №504/96-ВР від 15.11.1996 (далі - Закон №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Частиною першою статті 24 Закону №504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України.

Статтею 10-1 Закону України №2011-XII визначено право військовослужбовців на відпустки, порядок їх надання та відкликання з них.

Частиною 1 вказаної статті передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Відповідно до частини 8 статті 10-1 Закону України №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Згідно з абзацом 2, 3 частини 14 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Як свідчать матеріали справи, зокрема копія військового квитка позивача, додані ним до позову витяги з наказів, протягом проходження військової сужби позивач проходив її у різних місцях і різних військових частинах.

Так, у доданому позивачем до позову витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_4 №289 від 12.10.2023, яким ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_4 та наказано вважати таким що посаду здав та вибув до нового місця служби, вказано що щорічна основна відпустка за 2022 рік згідно наказу Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 ОСОБА_1 не використана.

Відповідач у відзиві обмежився з цього приводу лише посиланням на те, що у витязі з наказу №303 (по стройовій частині) від 17.10.2023 року військової частини НОМЕР_2 , яким старший солдат ОСОБА_2 виключений зі списків військової частини НОМЕР_2 та призначений на посаду кулеметника стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 не вказано про використання або отримання компенсації за невикористану відпустку за 2022 рік старшим солдатом ОСОБА_3 . Таким чином, оскільки будь-якої іншої інформації з цього приводу на дату звільнення вказаного військовослужбовця у військової частини НОМЕР_1 не було, то і не було підстав для виплати компенсації.

Суд не погоджується з такими доводами відповідача та зазначає з цього приводу наступне.

Організацію і порядок обліку військовослужбовців та працівників (далі - особовий склад) в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти (далі - військовий навчальний заклад), установах та організаціях Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), органі управління Державної спеціальної служби транспорту (далі - Держспецтрансслужба), бригадах, полках, окремих батальйонах, підрозділах охорони, органах забезпечення, навчальному центрі, закладах, підприємствах та установах, що входять до складу Держспецтрансслужби; завдання і види обліку, призначення облікових документів, порядок їх складання і ведення; обов`язки посадових осіб, відповідальних за організацію і ведення обліку особового складу; порядок обліку загальних (безповоротних та тимчасових) втрат особового складу; порядок видання, обліку, зберігання, розсилки наказів по особовому складу та витягів із них визначає Інструкція з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затверджена Наказом Міністерства оборони України №280 від 15.09.2022 та зареєстрована у Міністерстві оборони України 14.11.2022 за №1407/38743 (далі - Інструкція №280).

Відповідно до пункту 3 Розділу 1 Інструкції №280 - облік особового складу повинен бути безперервним, своєчасним і повним, вестися постійно за будь-яких умов діяльності військ (сил) за формами і правилами, установленими цією Інструкцією, достовірно відображати існуючу штатну і спискову чисельність особового складу, а також кількісні і якісні зміни, що відбуваються, як в цілому щодо особового складу, так і персонально стосовно кожного військовослужбовця або працівника.

Згідно з абзацом першим пункту 1 Розділу 3 Інструкції №280 основним документом персонального обліку офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу є їхні особові справи.

Пункт 21 Розділу 3 Інструкції №280 передбачає, що у випадку, коли місцезнаходження одного з примірників особової справи неможливо встановити, службою персоналу за місцем проходження військової служби військовослужбовцем вживаються заходи щодо його розшуку, а саме: направляються відповідні запити до органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, де проходив військову службу (навчався, був призваний (прийнятий) на війську службу) військовослужбовець, а також у служби персоналу вищих штабів (органів військового управління) або кадрових центрів, за підпорядкованістю.

У разі якщо існування цих органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій припинено, запити направляються до їх правонаступників або до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України (далі - Галузевий архів).

Якщо вжиті заходи розшуку не дали позитивних результатів, а також у випадку знищення особової справи з різних причин до служби персоналу вищого штабу (органу військового управління) або кадрового центру за підпорядкованістю надсилається клопотання про надання дозволу щодо складання копії відповідної особової справи. Клопотання надсилається разом з копіями отриманих відповідей на запити або інших підтвердних матеріалів.

Керівник служби персоналу вищого штабу (органу військового управління) або кадрового центру за підпорядкованістю після розгляду наданого клопотання та підтвердних матеріалів надає дозвіл на складання копії особової справи або рекомендації щодо продовження заходів з її розшуку (відновлення).

З огляду на вищенаведені приписи Інструкції №280 суд зазначає, що саме на відповідача покладений обов`язок із забезпечення належного ведення особової справи позивача, а в разі її втрати чи знищення з різних причин по відновленню такої особової справи.

Водночас, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів вчинення відповідачем дій спрямованих на встановлення місця перебування особової справи позивача чи на відновлення такої.

Поряд із цим суд зауважує, що військовослужбовець не може нести відповідальність за наявність чи відсутність певних документів, оскільки неналежний порядок ведення та заповнення його особової справи покладений саме на службу персоналу за місцем проходження військової служби. Крім того, відсутність особової справи з вини адміністрації військової частини не може бути підставою для позбавлення позивача гарантованого Конституцією України права на соціальний захист.

З огляду на вищезазначене та не надання відповідачем суду доказів того, що позивачем або була використана щорічна основна відпустка за 2022 рік або отримана грошова компенсація за таку відпустку, суд вважає позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорчіну основну відпустку за 2022 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві таку компенсацію є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про виплату позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Отже, особи з інвалідністю внаслідок війни мають право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Разом з тим, позивачем додано до позову копію посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни №035578, яке видане 06.03.2023. Інших доказів наявності у ОСОБА_1 у 2022 році статусу особи з інвалідністю внаслідок війни позивачем суду надано не було.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач у справі у 2022 році мав статус особи з інвалідністю внаслідок війни, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як особі з інвалідністю, внаслідок війни за 2022 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як особі з інвалідністю, внаслідок війни за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби задоволенню не підлягають.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Оскільки позивачем, в силу положень Закону України «Про судовий збір», судовий збір не сплачувався, то відповідно розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 14, 90, 143, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку війни за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Стрельнікова