Справа № 320/275/22
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року № 320/275/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянки ОСОБА_1 до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України про зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась громадянка ОСОБА_1 , яка з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середню заробітну плату за час вимушеного прогулу (з моменту відсторонення до дати набуття чинності рішенням суду та фактичного допуску до роботи).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.01.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відсторонення позивача від роботи відбулось не законно, а тому відповідач зобов`язаний виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з моменту відсторонення від роботи до набранням чинності рішення у даній справі.

Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує повністю.

На підставі ст. 194, 205 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що гр. ОСОБА_1 працювала з 23.06.2021 на посаді головного спеціаліста відділу екологічної безпеки Департаменту з питань поводження з відходами та екологічної безпеки Міндовкілля.

На підставі акту від 08.11.2021 №1 про встановлення факту відсутності підтвердження проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, відповідачем 08.11.2021 прийнято наказ №470-о «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », яким позивачку з 08.11.2021 відсторонено від роботи на посаді головного спеціаліста відділу екологічної безпеки Департаменту з питань поводження з відходами та екологічної безпеки як особу, яка відмовилась/ухилилась від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 (не надала підтвердження обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я).

Пунктом 2 вказаного наказу установлено, що строк відсторонення встановлюється до усунення причин, які його зумовили (отримання обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я).

Пунктом 3 наказу Департаменту бухгалтерського обліку та звітності на час відсторонення ОСОБА_1 здійснювати оплату праці з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

У подальшому наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 01.03.2022 №52-о «Про втрату чинності наказів Міндовкілля від 08.11.2021 №470-о та від 19.11.2021 №480-о» визнано наказ Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 08.11.2021 №470-о «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » таким, що втратив чинність з 01.03.2022.

Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 16.09.2022 №429-о «Про переведення працівників» ОСОБА_1 з 19.09.2022 переведено із займаної нею посади на посаду головного спеціаліста відділу екологічної та хімічної безпеки Департаменту з питань управління відходами та екологічної безпеки з посадовим окладом 11300грн. на місяць.

Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 25.05.2023 №290-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з 31.05.2023 з посади головного спеціаліста відділу екологічної та хімічної безпеки Департаменту з питань управління відходами та екологічної безпеки у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому заробітної плати за час вимушеного прогулу з моменту відсторонення від роботи, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Отже, з аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що заробітна плата виплачується працівникові за виконану ним роботу, а середній заробіток за час вимушеного прогулу у разі незаконного звільнення чи відсторонення працівника від роботи виплачується у разі поновлення такого працівника на роботі.

У той же час, позивачем з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19.04.2024 не оскаржується наказ Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 08.11.2021 №470-о про відсторонення її від роботи, а тому позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середню заробітну плату за час вимушеного прогулу (з моменту відсторонення до дати набуття чинності рішенням суду та фактичного допуску до роботи), задоволеними бути не можуть.

Згідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.