Справа № 300/2286/24
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" травня 2024 р. справа № 300/2286/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Чуприни О.В.
секретаря судового засідання Воробець В.М.,
представника відповідача Антохової А.С.,
розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання зняти з військового обліку військовозобов`язаних і вилучити військово-обліковий документ, а також стягнення моральної шкоди в сумі 5 250 000,00 гривень, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі по тексту також відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання зняти з військового обліку військовозобов`язаних і вилучити військово-обліковий документ, а також стягнення моральної шкоди в сумі 5 250 000,00 гривень.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 з заявою від 27.03.2024 про зняття з військового обліку у зв`язку з вибуттям за межі України на постійне місце проживання до Канади.
Листом за №9/575 від 28.03.2024 позивача повідомлено, що останній попередньо підлягає призову на військову службу під час мобілізації, обставин передбачених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ не встановлено, відтак ОСОБА_1 повинен прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження військово-лікарської комісії та визначення придатності на воєнний час.
В обґрунтування вказаного здійснено посилання на пункт 53 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів" від 30.12.2022 за №1487, за змістом якого зняття з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які виїжджають за кордон на строк більше трьох місяців, здійснюється тільки після особистого прибуття їх до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, з документами, що підтверджують виїзд за кордон.
На думку позивача, дії ІНФОРМАЦІЯ_3 носять протиправний характер, що проявляється у порушенні ними вимог статті 19 Конституції України, частини 5 статті 33 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-ХІІ, пункти 1, 29, 53, 81 "Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 за №1487, чим істотно порушено права і законні інтереси позивача, гарантовані статтею 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ратифіковану Україною 17.07.1997, частини 2, 3 статті 2, статтю 6 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 16.09.1963.
На підтвердження цього ОСОБА_1 зазначає наступне: на виконання повідомлення про дозвіл на постійне проживання Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області за №2601.4-5442/26.3-23 від 28.09.2023, яким позивача доведено до відома про задоволення його клопотання про виїзд на постійне проживання до Канади, а також вимог частини 5 статті 33 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-ХІІ, пунктів 29, 53, 81 "Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 за №1487, останній 27.03.2024 особисто прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 для зняття з військового обліку та вилучення військово-облікового документу, пред`явивши оригінали паспорту громадянина України, військово-облікового документу військового квитка та рішення Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області за №2601.4-5442/26.3-23 від 28.09.2023, чим виконав вимоги коментованого законодавства у повному обсязі, відтак мав бути знятий з військового обліку військовозобов`язаних.
Додатково вказує про безпідставність посилань відповідача на статтю 3 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 за №3857-ХІІ, пункт 21 постанови Кабінету Міністрів України, якою затверджено "Правила перетинання державного кордону громадянами України" від 27.01.1994 за №57, оскільки такими не врегульовано правовідносини з приводу зняття з військового обліку.
В обґрунтування порушеного права на вільний виїзд з України, гарантований статтею 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ратифіковану Україною 17.07.1997, частинами 2, 3 статті 2, статтею 6 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 16.09.1963, звертає увагу на відсутність у релевантному до спірних правовідносин Законі України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 за №3857-ХІІ застосовних до позивача положень, котрі б обмежували коментоване право.
Окрім цього, ОСОБА_1 зазначає, що за приписами частини 1 статті 28, пункту "а" частини 2 статті 28, статті 32, пункту "б" частини 5 статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-ХІІ (надалі по тексту також Закон №2232-ХІІ) у редакції станом на 05.04.2005, позивач підлягав переведенню у відставку та виключенню з військового обліку, як такий, що досяг граничного віку перебування в запасі (40 років) ще 12.11.2005.
З даних підстав просив позов задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.04.2024 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу десятиденний строк з дня її вручення для усунення недоліків позовної заяви (а.с.15-16).
На електронну адресу суду через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи від позивача надійшли наступні заяви та клопотання на виконання вимог ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.04.2024:
02.04.2024 надійшла заява, зареєстрована в канцелярії суду 03.04.2024, за змістом якої позовну заяву, подану до Івано-Франківського окружного адміністративного суду 28.03.2024, викладено в новій редакції (а.с.19-28).
У позовній заяві в оновленій редакції ОСОБА_1 ставить наступні вимоги, які підлягають з`ясуванню судом станом на дату ухвалення рішення в даній справі:
- визнати протиправною відмову відповідача у знятті з військового обліку позивача, і зазначення відповідачем про необхідність прибути до відповідача для проходження військово-лікарської комісії та визначення придатності на воєнний час, викладені у листі відповідача від 28.03.2024 за №9/575, підписаному керівником відповідача;
- зобов`язати відповідача вчинити дії, а саме зняти позивача, з військового обліку військовозобов`язаних та вилучити військово-обліковий документ військовий квиток серії "НК" за №4723879 у зв`язку з вибуттям позивача за межі України на постійне місце проживання до Канади;
- відшкодувати позивачу за рахунок держави моральну шкоду, завдану незаконними діями відповідача в розмірі 5 250 000,00 гривень.
В обґрунтування зазначено, що завдана моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо нього, а також у приниженні честі та гідності, ділової репутації позивача.
03.04.2024 надійшла заява, зареєстрована в канцелярії суду 04.04.2024, якою позивачем виправлено допущену в первинній редакції позовної заяви від 28.03.2024 описку (а.с.29-30);
04.04.2024 надійшло клопотання позивача, зареєстроване в канцелярії суду 04.04.2024, яким суду надано платіжний доказ про сплату судового збору (а.с.31-32);
04.04.2024 від позивача надійшла заява, зареєстрована в канцелярії суду 04.04.2024, про долучення до матеріалів справи копії письмового доказу (а.с.33-35).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.04.2024 після усунення позивачем недоліків позовної заяви, відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами загального позовного провадження. Одночасно судом витребувано у сторін письмові докази, необхідні для розгляду даної адміністративної. Підготовче судове засідання призначено на 07.05.2024 о 10:20 год. (а.с.36-37).
Ухвалою суду від 09.04.2024 виправлено описку в ухвалі про відкриття провадження від 08.04.2024 (а.с.45).
ІНФОРМАЦІЯ_4 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву від 02.05.2024, що із відповідними письмовими доказами надійшов на електронну адресу суду через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, зареєстрований в канцелярії суду 02.05.2024 (а.с.51-67).
У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові, таку позицію мотивує наступним.
Заперечуючи доводи ОСОБА_1 про протиправні дії ІНФОРМАЦІЯ_3 , у формі не зняття позивача з військового обліку, а також зазначення відповідачем про необхідність прибути до останнього для проходження військово-лікарської комісії та визначення придатності на воєнний час, викладені у листі відповідача від 28.03.2024 за №9/575, серед іншого, звернено увагу на відсутність у пункті 2 частини 5 статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-ХІІ, станом на дату виникнення спірних правовідносин, такої підстави для зняття осіб з військового обліку військовозобов`язаних, як "вибувають на строк більше трьох місяців за межі України".
Відтак, позивачем не надано документів на засвідчення застосовності до нього будь-якої з підстав, передбачених частиною 5 статті 37 Закону №2232-ХІІ, які підтверджують право на зняття з військового обліку військовозобов`язаних.
З приводу повідомлення ОСОБА_1 про необхідність прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження військово-лікарської комісії та визначення придатності на воєнний час, відповідачем зазначено, що такі у його випадку не ставились позивачеві за умову зняття з військового обліку, а є складовою обов`язкових мобілізаційних заходів на території України, передбачених Законом №2232-ХІІ та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1992 за №3543-ХІІ (надалі по тексту також Закон №3543-ХІІ).
Обґрунтовуючи правомірність обмеження вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, відповідач погоджується з позивачем у частині відсутності у Законі України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 за №3857-ХІІ таких обмежень, проте звертає увагу, що це не свідчить про неможливість застосування такої заборони на підставі Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 за №389-VІІІ та Закону №3543-ХІІ.
Спростовуючи доводи ОСОБА_1 щодо переведення останнього у відставку та виключення з військового обліку з підстав досягнення граничного віку перебування в запасі (40 років) ще 12.11.2005 згідно приписів Закону №2232-ХІІ в редакції станом на 05.04.2005, ІНФОРМАЦІЯ_2 наголошено на відмінності понять "перебування на військовому обліку" та "перебування в запасі", зокрема зазначено таке: застосовність попередньої редакції коментованого Закону до позивача виключається з огляду на втрату таким нормативно-правовим актом юридичної сили, відтак на момент виникнення спірних правовідносин, згідно діючої редакції Закону №2232-ХІІ, позивач не досяг граничного віку перебування в запасі.
Щодо заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди, ІНФОРМАЦІЯ_2 звертає увагу на необґрунтованість останніх, оскільки ОСОБА_1 не подано жодного доказу, що вказує на її заподіяння.
На електронну адресу суду через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи позивачем направлено наступні процесуальні документи:
02.05.2024 та 03.05.2024 надійшли заяви, зареєстровані в канцелярії суду в день надходження, за змістом яких позивач заперечує проти наявності у представника відповідача, ОСОБА_2 (надалі по тексту також ОСОБА_3 ) повноважень з представництва ІНФОРМАЦІЯ_3 у суді, відтак просить відзив на позову заяву від 02.05.2024 повернути особі, котра його подала (а.с.68-69, 70-73);
07.05.2024 надійшла заява, зареєстрована в канцелярії суду в день надходження, якою позивач доповнив доводами з приводу завдання йому протиправними діями відповідача моральної шкоди, зокрема вказує, що такими було спричинено роз`єднання позивача з сім`єю та вибувшим на постійне проживання в Канаду повнолітнім сином, який продовжує навчання та у зв`язку з цим перебуває на утримання позивача (а.с.74-80).
07.05.2024 надійшло клопотання, зареєстроване в канцелярії суду в день надходження, про приєднання письмових доказів до матеріалів справи (а.с.81-82).
Судом 07.05.2024 проведено підготовче судове засідання.
В межах підготовчого судового засідання судом ухвалено допустити ОСОБА_2 до участі як представника ІНФОРМАЦІЯ_3 на умовах самопредставництва, зобов`язано представника відповідача подати додаткові письмові докази на засвідчення такого представництва та докази повернення позивачу оригіналів витребуваних судом документів, визначених у пункті 6 ухвали про відкриття провадження від 08.04.2024.
Оголошено перерву до 14.05.2024 (а.с.87-89).
В межах перерви у підготовчому судовому засіданні позивачем через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подано заяву від 07.05.2024, зареєстровану в канцелярії суду 08.05.2024 (а.с.91-94).
ІНФОРМАЦІЯ_2 також скористався правом на подання додаткових письмових пояснень, котрі на адресу суду надійшли з поміткою "Документ сформований в системі "Електронний суд 13.05.2024", зареєстровані в канцелярії суду 14.05.2024, якими до матеріалів справи додано письмові докази на підтвердження повноважень щодо здійснення самопредставництва ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також інші витребувані судом документи (а.с.99-117).
Окрім цього, відповідачем в аналогічний спосіб 14.05.2024 доповнено відзив, попередньо поданий та зареєстрований канцелярією суду 02.05.2024, у зв`язку з доповненням позивачем 07.05.2024 позовної заяви, за змістом якого ІНФОРМАЦІЯ_2 заперечує наявність причинно-наслідкового зв`язку між повідомленням про розгляд звернення ОСОБА_1 від 28.03.2024 за №9/575 та неможливістю виїзду позивача за межі України, оскільки до повноважень останнього не належить надання дозволу на виїзд за кордон (а.с.118-123).
ОСОБА_1 через систему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи 14.05.2024 подано заяву про заперечення наявності у ОСОБА_2 повноважень з представництва ІНФОРМАЦІЯ_3 в суді (а.с.124-127), а також заяву про врахування судом рішень судів адміністративної юрисдикції у подібних правовідносинах (а.с.128-142).
Судом 14.05.2024 продовжено розгляд підготовчого судового засідання.
Сторонами надано суду письмову згоду на початок розгляду справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання у відповідності до частини 7 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також КАС України (а.с.168).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.05.2024 закрито підготовче провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.174).
В підготовчих судових засіданнях позивач підтримав заявлені позовні вимоги, а представник відповідача заперечив щодо задоволення таких вимог, виходячи із змісту власної правової позиції, визначеної у позовній заяві, відзиві на позов та додаткових письмових пояснень, наявних у матеріалах справи.
Оголошено перерву у судовому засіданні до 14.05.2024 (а.с.171).
В межах перерви позивачем подано клопотання, що надійшло на адресу з поміткою "Документ сформований в системі "Електронний суд", зареєстроване в канцелярії суду 14.05.2024 (а.с.161-167).
Судом 14.05.2024 продовжено розгляд справи по суті (а.с.171).
В судовому засіданні із розгляду справи по суті позивач просив позов задовольнити в повному обсязі, покликаючись на зміст власних письмових заяв по справі.
В межах засідання судом відмовлено в задоволенні заяв позивача від 02.05.2024 та від 03.05.2024 про повернення відзиву на позовну заяву, поданого представником ІНФОРМАЦІЯ_3 , зобов`язано відповідача подати до суду додаткові письмові пояснення з приводу нормативно-правового регулювання процедури розгляду, вирішення та оформлення заяви про зняття з військового обліку військовозобов`язаних та вилучення військово-облікового документу (а.с.172-173).
Оголошено перерву у судовому засіданні до 23.05.2024 (а.с.173).
На виконання ухвали суду, ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу суду з поміткою "Документ сформований в системі "Електронний суд 23.05.2024" подано клопотання, зареєстроване канцелярією суду в день надходження (а.с.181-195).
Позивач в аналогічний спосіб скористався правом подання заяви від 23.05.2024, зареєстрована в канцелярії суду в день надходження (а.с.196-199).
Судом 23.05.2024 продовжено розгляд справи по суті та в цьому ж засідання ухвалено рішення по суті спору, проголосивши вступну та резолютивну частину рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши зміст позовної заяви та відзиву на позов, письмових заяв та додаткових пояснень, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення проти них, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянином України, згідно з даними військового квитка серії " НОМЕР_1 , з 20.10.2000 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.11-13).
Листом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також УДМС в Івано-Франківській області) від 28.09.2023 за №2601.4-5442/26.3-23 позивача повідомлено про прийняття позитивного рішення щодо задоволення клопотання останнього про "залишення на постійне проживання до Канади" (а.с.10).
До відома позивача доведено, що для завершення процедури оформлення виїзду на постійне проживання за кордон йому необхідно, в тому числі, знятися з реєстраційного обліку за останнім місцем проживання в Україні та надати територіальному органу ДМС витяг з реєстру територіальної громади про таке зняття (а.с.10).
27.03.2024 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 з заявою про зняття з військового обліку "у зв`язку з вибуттям за межі України на постійне місце проживання до Канади, так як строк дії рішення Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області до 28.03.2024" (а.с.7).
Зі змісту коментованої заяви встановлено такий перелік доданих до неї документів: оригінал повідомлення УДМС в Івано-Франківській області від 28.09.2023; оригінал військового квитка ОСОБА_1 серії " НОМЕР_1 , копія паспорта (а.с.7).
Листом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 28.03.2024 за №9/575, ОСОБА_1 повідомлено, що останній попередньо підлягає призову на військову службу під час мобілізації, обставин передбачених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1992 за №3543-ХІІ не встановлено, відтак позивачу необхідно прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження військово-лікарської комісії та визначення придатності на воєнний час.
Додатково вказано, що у відповідності до пункту 53 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів" від 30.12.2022 за №1487, зняття з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які виїжджають за кордон на строк більше трьох місяців, здійснюється тільки після особистого прибуття їх до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, з документами, що підтверджують виїзд за кордон.
В коментованому листі також здійснено посилання на статтю 64 Конституції України та пункт 3 Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2024 за №64/2022, як на підставу обмеження деяких конституційних прав і свобод людини і громадянина, зазначено пункти 21, 26 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянам України" від 27.01.1995 за №57, на основі яких зроблено висновок про відсутність у ОСОБА_1 права на перетин державного кордону на період введення на території України воєнного стану у зв`язку з тим, що позивач попередньо підлягає призову на військову службу.
Вважаючи такі дії ІНФОРМАЦІЯ_3 протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
Суд звертає увагу, що на виконання частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
При цьому, за змістом статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України, до яких віднесено встановлення воєнного або надзвичайного стану, в умовах якого окремі обмеження прав і свобод людини можуть бути реалізовані виключно із зазначенням строку дії цих обмежень.
Не можуть бути обмежені за жодних обставин права і свободи, які передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції.
У Рішенні від 14.11.2001 за № 15-рп/2001 Конституційний Суд України підкреслив, що вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним та непорушним (стаття 21 Конституції України). Водночас назване право не є абсолютним. Свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України можуть бути обмежені, але тільки законом (стаття 33 Конституції України).
Таким чином, передбачені статтею 33 Конституції України право вільного вибору місця проживання та право вільно залишати територію України можуть бути обмежені, зокрема у період встановлення правового режиму воєнного стану.
Згідно пункту 19 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються правовий режим воєнного і надзвичайного стану, зон надзвичайної екологічної ситуації.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначається Законом України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 за №389-VІІІ (надалі по тексту також Закон №389-VІІІ).
Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (частина 1 статті 1 Закону №389-VІІІ).
За визначенням статті 2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 за №389-VІІІ, правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Повноваження Президента України, передбачені Конституцією України, в умовах воєнного стану не можуть бути обмежені (частина 4 стаття 11 Закону №389-VІІІ).
Як встановлено пунктами 19, 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України (частина 3 статті 106 Конституції України).
В свою чергу, до повноважень Верховної Ради України, як визначено пунктом 31 частини 1 статті 85 Конституції України, віднесено затвердження протягом двох днів з моменту звернення Президента України указів про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію, про оголошення окремих місцевостей зонами надзвичайної екологічної ситуації.
За змістом пункту 5 частини 1 статті 6 Закону №389-VІІІ, в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються, зокрема, вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Президентом України 24.02.2022 прийнято Указ №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року №259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року №2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року №341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року №2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року №573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року №757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року №2738-IX, Указом від 6 лютого 2023 року №58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року №2915-IX, Указом від 1 травня 2023 року №254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року №3057-IX, Указом від 26 липня 2023 року №451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року №3275-IX), Указом від 6 листопада 2023 року №734/2023, затвердженим Законом України від 8 листопада 2023 року №3429-IX, та Указом від 5 лютого 2024 року №49/2024, затвердженим Законом України від 6 лютого 2024 року №3564-ІX), яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб.
Пунктом 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року за №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX (надалі по тексту також Указ №64/2022) передбачено наступне: у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною 1 статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Відтак, на момент виникнення спірних правовідносин, на території України було введено воєнний стан Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/22, затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року №2101-ІX зі змінами, який є правовою підставою обмеження передбаченого статтею 33 Конституції України права вільно залишати територію України та права вільно обирати місце проживання, застосовними до позивача.
Як підкреслив Конституційний Суд України у рішенні від 14.11.2001 за № 15-рп/2001, допустимість обмеження свободи пересування, вільного вибору місця проживання в межах держави та права вільно залишати територію країни визнається і міжнародним правом.
Зокрема, стаття 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року закріплює правило, за яким здійснення права на свободу пересування і свободу вибору місця проживання, вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, не може зазнавати обмежень крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Так, відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження, врегульовані Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" від 11.12.2003 року за №1382-IV (надалі по тексту також Закон №1382-IV).
Статтею 2 Закону №1382-IV визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.
Згідно абзацу 3 статті 3 Закону №1382-IV, вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.
При цьому, вільний вибір місця проживання обмежується в адміністративно-територіальних одиницях, які знаходяться, в тому числі, на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан (частина 1 статті 13 Закону №1382-IV), що узгоджується з вимогами статті 33 та 64 Конституції України.
Станом на момент виникнення спірних правовідносин пунктом 16 частини 1 статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 за №389-VІІІ (в редакції від 19.10.2023) визначалось наступне: в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, як, зокрема, забороняти громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міністерстві оборони України, Службі безпеки України чи Службі зовнішньої розвідки України, змінювати місце проживання (місце перебування) без дозволу військового комісара або керівника відповідного органу Служби безпеки України чи Служби зовнішньої розвідки України.
Таким чином, суд констатує відсутність заявлених позивачем порушень прав і законних інтересів, гарантованих йому статтею 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Україною 17.07.1997, частин 2, 3 статті 2, статтею 6 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 16.09.1963, оскільки існуючі на момент виникнення спірних правовідносин обмеження права вільного вибору місця проживання та права вільно залишати територію України продиктовані необхідністю забезпечення національної та громадської безпеки.
Суд також звертає увагу, що на виконання вимог статті 24 Закону №389-VІІІ та пункту 7 Указу № 64/2022, 28.02.2022 постійне представництво України в ООН надіслало Генеральному секретарю ООН нотифікацію, що містила роз`яснення обсягу застосування таких обмежень. У цьому документі представники держави перелічили права людини і громадянина з посиланням на Конституцію України, Міжнародний пакт про громадські та політичні права та Конвенцію про захист прав людини і основоположник свобод, які можуть бути обмежені на період дії воєнного стану, де, серед інших прав, вказане право на вільне пересування (у тому числі за межі держави), право на приватне і особисте життя, право на освіту тощо. Нотифікацію аналогічного змісту 02.03.2022 направлено Генеральному секретарю Ради Європи.
Враховуючи першочерговий пріоритет публічного інтересу, обумовлений безпрецедентним масштабом загрози для суверенітету та незалежності України, суд доходить висновку, що спосіб реалізації державою у таких умовах прав, свобод та інтересів її громадян визначається потребою мобілізації оборонних людських та матеріальних ресурсів для забезпечення захисту державності, а тому є співмірним із застосованим до позивача обмеженням та не є свавільним.
Більше того, на виконання вимог як міжнародного права, так і Конституції України, такі обмеження, зокрема право вільно покидати територію України та право зміни місця проживання для осіб, що перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, до яких віднесено ОСОБА_1 , здійснено за наявності необхідної для цього правової підстави, а саме воєнного стану із зазначенням строку дії такого обмеження.
З приводу доводів позивача стосовно відсутності у Законі України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 за №3857-ХІІ застосовних до нього положень, котрі б обмежували право вільного виїзду з України, суд керується наступним.
Порядок реалізації права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 за №3857-ХІІ (надалі по тексту також Закон №3857-ХІІ).
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону №3857-ХІІ громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
За приписами частини 1 статті 3 коментованого Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону, відповідно до частини першої якої серед документів, які дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, зазначені: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).
Відповідно до частини 2 статті 3 Закону №3857-ХІІ, правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
До підстав для тимчасового обмеження права громадянина України на виїзд з України, визначених нормами частини 1 статті 6 Закону №3857-ХІІ, віднесено випадки, коли:
він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону;
стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень;
він засуджений за вчинення кримінального правопорушення до відбуття покарання або звільнення від покарання;
він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів;
він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції до припинення нагляду;
він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.
Так, системний аналіз положень Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 за №3857-ХІІ свідчить про відсутність встановленого обмеження права громадянина вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану.
При цьому, як вже було зазначено судом вище по тексту судового рішення, на виконання статті 64 Конституції України, в момент виникнення спірних правовідносин, на території України було введено воєнний стан Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/22, затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року №2101-ІX зі змінами, який є правовою підставою обмеження передбаченого статтею 33 Конституції України права вільно залишати територію України та права вільно обирати місце проживання.
Одночасно із введенням Указом №64/2022 воєнного стану, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом (строк проведення загальної мобілізації продовжено з 25.05.2022 на 90 діб згідно з Указом Президента №342/2022 від 17.05.2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 за №2264-IX, а надалі іншими Указами цей строк продовжений до дня виникнення спірних правовідносин та вирішення судом спору у даній адміністративній справі по суті).
Пунктами 4 та 5 коментованого Указу Президент України постановив призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами. Генеральному штабу Збройних Сил України доручено визначити черговість та обсяги призову військовозобов`язаних, резервістів та транспортних засобів національної економіки в межах загального строку мобілізації.
Статтями 17 та 65 Конституції України установлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Цей конституційний обов`язок реалізується через проходження громадянами України військової служби відповідно до закону.
Зі змісту статті 23 Конституції України слідує, що кожна людина має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості. З цього випливає, що людина є частиною суспільства, інтереси якого (як-от національна безпека, громадський порядок, права та свободи інших людей) можуть виправдати обмеження прав людини, які не є абсолютними. Належне виконання громадянами своїх обов`язків має бути забезпечене державою.
Із початком широкомасштабної військової агресії російської федерації фундаментальні національні інтереси, які полягають у збереженні суверенітету, територіальної цілісності і незалежності, що є засадничими умовами реалізації права українського народу на самовизначення та збереження держави Україна, викликали потребу у невідкладній повній мобілізації оборонних ресурсів для забезпечення відсічі агресору, в тому числі громадян України, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації або можуть бути залучені в умовах воєнного стану до суспільно корисних робіт.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 за №1932-ХІІ (надалі по тексту також Закон 1932-ХІІ), оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.
Приписами частини 1 статті 4 Закону №1932-ХІІ передбачено, що у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.
З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни (частина 3 статті 4 Закону №1932-ХІІ).
Відповідно до частини 1 статті 17 коментованого Закону, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством. Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства (частини 2, 3 статті 17 Закону №1932-ХІІ).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі по тексту також Закон №2232-ХІІ).
Цим Законом установлено військовий обов`язок, який включає: (1) підготовку громадян до військової служби; (2) приписку до призовних дільниць; (3) прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; (4) проходження військової служби; (5) виконання військового обов`язку в запасі; (6) проходження служби у військовому резерві; (7) дотримання правил військового обліку (частина 3 статті 1 Закону №2232-XII).
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (надалі по тексту також територіальні центри комплектування та соціальної підтримки) (частина 7 статті 1 Закону №2232-XII).
Згідно з частиною 14 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
При цьому, як визначено частиною 1 статті 3 коментованого Закону, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За приписами абзацу 4 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ (надалі по тексту також Закон №3543-ХІІ), мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.
Мобілізаційна підготовка та мобілізація є складовими частинами комплексу заходів, які здійснюються з метою забезпечення оборони держави, за винятком цільової мобілізації (частина 1 статті 3 Закону №3543-ХІІ).
Загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій (частина 2 статті 4 Закону№3543-ХІІ).
З моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій (частина 8 статті 4 Закону №3543-ХІІ).
За визначенням абзацу 5 статті 1 коментованого Закону, особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відтак, після оголошення мобілізації в державі проводяться заходи особливого періоду, які передбачають, крім іншого, призов військовозобов`язаних до Збройних Сил України на військову службу в особливий період.
Станом на момент виникнення спірних правовідносин, призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводився в порядку Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ у редакції від 30.06.2023, статтею 22 якого визначено такий обов`язок громадян, як з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки […] для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.
Більше того, частиною 6 статтею 22 коментованого Закону у редакції від 30.06.2023 встановлено заборону громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації змінювати місце проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті, до яких, зокрема, віднесено керівників збірних пунктів територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 за №3857-ХІІ дійсно не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, однак це не означає, що такі обмеження до вищевказаної категорії осіб не можуть застосовуватися на підставі Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 за №389-VІІІ та Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ, які є спеціальними для цього періоду.
Відтак, до ОСОБА_1 , котрий згідно з даними військового квитка серії " НОМЕР_1 з 20.10.2000 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_6 , можуть застосовуватися обмеження права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану на підставі Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 за №389-VІІІ та Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ, які, як вже відзначено, є спеціальними для цього періоду.
Порядок реалізації права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 за №3857-ХІІ (надалі по тексту також Закон №3857-ХІІ).
Відповідно до абзаців 1, 3 статті 4 Закону №3857-ХІІ оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.08.2016 за №816 затверджено "Порядок провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання" (надалі по тексту також Порядок №816), який визначає процедуру прийому і розгляду заяв про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання, прийняття за ними рішень та виконання прийнятих рішень.
Відповідно до положень пункту 4 розділу IV вказаного Порядку, у разі прийняття рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання територіальний орган ДМС у строк не пізніше п`яти робочих днів інформує заявника про прийняте рішення та строк його дії, а також про те, що заявнику необхідно:
зняти з реєстрації своє місце проживання в Україні;
надати територіальному органу ДМС паспорт громадянина України і паспорт громадянина України для виїзду за кордон для проставляння в них штампа про оформлення виїзду за кордон на постійне проживання, зразок якого наведено у додатку 6 до цього Порядку, або внесення відповідної інформації до безконтактного електронного носія, який імплантовано у паспорт громадянина України у формі картки. У разі наявності в особи, яка виїжджає за кордон на постійне проживання, двох паспортів громадянина України для виїзду за кордон надаються обидва такі паспорти;
отримати довідку органу державної фіскальної служби про сплату податку на доходи фізичних осіб та про відсутність податкових зобов`язань з такого податку, яка подається до органів митного контролю під час перетинання митного кордону України та є підставою для проведення митних процедур.
Відповідно до приписів пункту 6 розділу IV коментованого порядку після подання заявником паспорта громадянина України у формі книжечки зі штампом зняття з реєстрації місця проживання або довідки про зняття з реєстрації місця проживання, виданої органом реєстрації, територіальний орган ДМС проставляє в паспорті громадянина України у формі книжечки (на одній із сторінок з одинадцятої по шістнадцяту) та в паспорті (паспортах) громадянина України для виїзду за кордон (на одній із сторінок з другої по п`яту) штампи про оформлення виїзду за кордон на постійне проживання, які скріплюються печаткою (після повернення на проживання в Україну вказані штампи анулюються). У разі наявності в такої особи паспорта громадянина України у формі картки з безконтактним електронним носієм територіальний орган ДМС вносить інформацію про оформлення виїзду за кордон на постійне проживання до безконтактного електронного носія. Якщо до безконтактного електронного носія, який імплантовано у паспорт громадянина України у формі картки, орган реєстрації не вніс інформацію про зняття з реєстрації місця проживання, територіальний орган ДМС перед внесенням інформації про оформлення виїзду за кордон на постійне проживання вносить до безконтактного електронного носія зазначену інформацію на підставі довідки про зняття з реєстрації місця проживання.
Таким чином, для виконання рішення територіального органу ДМС про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання, заявнику необхідно зняти з реєстрації своє місце проживання в Україні.
Згідно положень частин 1,3 статті 33 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі по тексту також Закон №2232-XII), військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.
Як вже було встановлено вище по тексту судового рішення, на момент виникнення спірних правовідносин, а також станом на дату ухвалення рішення в даній адміністративній справі, на території Україні оголошено правовий режим воєнного стану, яким передбачено обмеження конституційних прав громадян України, а саме право вільно змінювати місце проживання та право вільно залишати територію України.
Суд звертає увагу, що за приписами частини 4 статті 37 Закону №2232-XII у редакції від 27.02.2024, котра підлягала застосуванню станом на дату подання заяви ОСОБА_1 від 27.03.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про зняття з військового обліку у зв`язку з вибуттям за межі України на постійне місце проживання до Канади, виїзд призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки […] у воєнний час забороняється.
При цьому, пункт 3 частини 5 статті 37 коментованого Закону визначає умови, за яких громадяни України резервісти підлягають зняттю з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки:
які вибувають в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України на нове місце проживання;
які прийняті на службу до Національної поліції України, Державного бюро розслідувань, податкової міліції, органів і підрозділів цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України;
які вибули на строк більше трьох місяців за межі України;
які звільнені зі служби у військовому резерві та не досягли граничного віку перебування в запасі;
в інших випадках - за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України.
За приписами частини 5 статті 33 Закону №2232-XII у редакції від 27.02.2024, військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Суд вважає за потрібне звернути увагу сторін на пункт 22 Порядку №1487, згідно якого взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
За змістом пункту 29 Порядку №1487, у разі виключення призовників, військовозобов`язаних та резервістів з персонально-первинного військового обліку виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у картках первинного обліку ставляться відповідні відмітки.
Призовники, військовозобов`язані та резервісти, які вибувають за межі України на постійне місце проживання або на строк більше трьох місяців, направляються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, підрозділу Служби зовнішньої розвідки для:
зняття з військового обліку;
вилучення військово-облікових документів.
Зняття з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які виїжджають за кордон на строк більше трьох місяців, здійснюється після особистого прибуття їх до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, підрозділу Служби зовнішньої розвідки з документами, що підтверджують виїзд за кордон. Призовники, військовозобов`язані та резервісти, які виїжджають за кордон на строк до трьох місяців, з військового обліку не знімаються (пункт 53 Порядку №1487).
Положеннями пунктів 1, 3, 6 частини 1 Додатку 2 до Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, визначено наступні обов`язки призовників, військовозобов`язаних та резервістів:
перебувати на військовому обліку: за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання - у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ, військовозобов`язані Служби зовнішньої розвідки - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки). Крім того, призовники, військовозобов`язані та резервісти, які проживають в селах та селищах, а також у містах, де відсутні відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, повинні перебувати на персонально-первинному військовому обліку у відповідних виконавчих органах сільських, селищних, міських рад;
не змінювати місце проживання з моменту оголошення мобілізації та у воєнний час без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів СБУ, Служби зовнішньої розвідки - без дозволу відповідного керівника);
особисто прибувати до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки з паспортом громадянина України і військово-обліковими документами для зняття з військового обліку в разі вибуття в іншу місцевість до нового місця проживання, за межі України на постійне місце проживання або на строк більше трьох місяців, у разі зміни місця проживання в межах міста з переїздом на територію іншого адміністративного району.
Відповідно до пункту 54 Порядку №1487, органи реєстрації, до яких пунктом 15 коментованого Порядку віднесено органи, що здійснюють реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, здійснюють реєстрацію/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання призовників, військовозобов`язаних та резервістів з урахуванням вимог щодо реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання призовників, військовозобов`язаних та резервістів (додаток 16).
Пунктом 2 Додатку 16 до Порядку №1487 визначено проведення перевірки наявності відміток відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, підрозділу Служби зовнішньої розвідки про взяття (зняття) призовника, військовозобов`язаного або резервіста на військовий облік за новим місцем проживання. У разі відсутності такої відмітки призовник, військовозобов`язаний або резервіст направляється до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, підрозділу Служби зовнішньої розвідки для взяття його на військовий облік або зняття з військового обліку.
До повноважень районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки пунктом 79 Порядку №1487 віднесено:
здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством;
проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього;
забезпечують громадян військово-обліковими документами та зберігання зданих або вилучених у призовників, військовозобов`язаних та резервістів військово-облікових документів.
Взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, підрозділах Служби зовнішньої розвідки здійснюється за їх особистої присутності (крім випадків, визначених у пункті 15 цього Порядку). При цьому взяття на військовий облік, зняття або виключення з нього здійснюється за умови наявності паспорта громадянина України та військово-облікових документів, визначених у пункті 20 цього Порядку, а саме військового квитка для резервістів (пункт 81 Порядку №1487).
Системний аналіз вказаних норм уможливлює суд виснувати наступне: необхідною умовою для розгляду питання про зняття громадянина України з військового обліку у зв`язку з вибуттям за межі України "на постійне місце проживання" або "на строк більше трьох місяців" є особисте прибуття такого громадянина до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки, із паспортом та військово-обліковими документами.
Тлумачення встановленого законодавчого регулювання спірних правовідносин дозволяє суду сформувати наступний висновок: Порядок №1487 визначає процедурний механізм зняття громадян України з військового обліку, в той час як Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII встановлено підстави, за наявності яких така особа може реалізувати вказане право.
Більше того, суд вважає за необхідне зазначити, що у розумінні Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII, рішення територіального органу Державної міграційної служби України, яким надано дозвіл на виїзд на постійне місце проживання за межі України, не є самостійною підставою для зняття з військового обліку, а лише надає дозвіл особі у відповідності до пункту 4 розділу IV Порядку №816 вирішити за встановленою законом процедурою питання про зняття з реєстрації своє місце проживання в Україні.
Ні Законом за №2232-XII, ні Порядком №1487 не передбачено правової підстави для надання військовозобов`язаному резервісту дозволу на зняття з військового обліку у зв`язку із прийняттям у відношенні до особою відповідно до пункту 4 розділу IV Порядку №816 рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання.
З огляду на зазначені норми, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що рішення, відповідно до якого йому надано дозвіл на оформлення документів для виїзду за кордон на постійне місце проживання, є підставою для зняття його з військового обліку, адже пункт 3 частини 5 статті 37 Закону №2232-XII не містить таку підставу, як "у зв`язку з вибуттям на строк більше трьох місяців за межі України", натомість визначає її, як "вибули на строк більше трьох місяців за межі України".
Окрім цього, особисте прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки з паспортом громадянина України та військово-обліковими документами, заповнення заяви про зняття з військового обліку військовозобов`язаних за своєю правовою суттю не може формувати у особи законні сподівання щодо зняття її з військового обліку, оскільки згадані юридичні кроки покликані ідентифікувати особу військовозобов`язаного та підтвердити її волевиявлення на провадження щодо неї процедури з розгляду такої заяви, тобто подальшого з`ясування керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки підстав для зняття такого громадянина України з військового обліку військовозобов`язаних відповідно до статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII.
Відтак, суд констатує відсутність законних підстав для зняття позивача з військового обліку військовозобов`язаних станом на дату подання ним заяви до ІНФОРМАЦІЯ_3 від 27.03.2024, з огляду на незастосовність до нього пункту 3 частини 5 статті 37 Закону №2232-XII.
Про наявність інших законних підстав для зняття ОСОБА_1 з військового обліку військовозобов`язаних суду невідомо, позивачем доказів існування останніх до суду не подано.
Беручи до уваги сформований вище по тексту судового рішення висновок про належність пунктів 29, 53, 81 "Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів" від 30.12.2022 за №1487, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, до таких положень, що визначають процедурний механізм зняття громадян України з військового обліку, суд зазначає наступне.
За приписами пункту 3 частини 1 Додатку 2 до Порядку №1487 в редакції від 30.12.2022, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до обов`язків призовників, військовозобов`язаних та резервістів віднесено заборону зміни місця проживання з моменту оголошення мобілізації та у воєнний час без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Більше того, частиною 6 статтею 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ у редакції від 30.06.2023 встановлено заборону громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації змінювати місце проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті, до яких, зокрема, віднесено керівників збірних пунктів територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Частина 5 статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII встановлює імперативну норму, за якою зняття з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів здійснюється у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки.
При цьому, пункт 3 частини 5 статті 37 Закону №2232-XII у редакції від 27.02.2024, визначає умови, за яких громадяни України резервісти підлягають зняттю з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки.
Комплексний аналіз наведених положень свідчить, що до повноважень керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки належить вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зняття громадянина України з військового обліку військовозобов`язаних.
Судом зі змісту листа ІНФОРМАЦІЯ_3 від 28.03.2024 за №9/575, адресованого ОСОБА_1 у відповідь на заяву позивача про зняття з військового обліку військовозобов`язаних від 27.03.2024, встановлено, що останній попередньо підлягає призову на військову службу під час мобілізації, обставин передбачених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1992 за №3543-ХІІ не встановлено, відтак позивачу необхідно прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження військово-лікарської комісії та визначення придатності на воєнний час.
Додатково у коментованому листі здійснено посилання на пункт 53 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів" від 30.12.2022 за №1487, статтю 64 Конституції України та пункт 3 Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2024 року за № 64/2022, як на підставу обмеження деяких конституційних прав і свобод людини і громадянина, зазначено пункти 21, 26 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянам України" від 27.01.1995 за №57, на основі яких зроблено висновок про відсутність у ОСОБА_1 права на перетин державного кордону на період введення на території України воєнного стану у зв`язку з тим, що позивач попередньо підлягає призову на військову службу.
Суд констатує, що у порушення вимог статті 37 Закону №2232-XII, пунктів 29, 53, 79, 81 Порядку №1487, у редакції, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 28.03.2024 за №9/575 не сформовано обґрунтованого рішення про надання дозволу чи відмови у його наданні ОСОБА_1 з приводу зняття останнього з військового обліку військовозобов`язаних у відповідь на заяву позивача від 27.03.2024.
Посилання відповідача про неможливість перетину державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану та під час мобілізації резервістами, до яких віднесено ОСОБА_1 , не дають можливості суду ідентифікувати таку відповідь як відмову у знятті позивача з військового обліку військовозобов`язаних, оскільки до повноважень районних (міських) територіальні центрів комплектування та соціальної підтримки не належить визначення права військовозобов`язаних на перетин державного кордону України відповідно до "Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки", затвердженого постановою Кабінету міністрів України 23.02.2022 за №154 у редакції, чинній станом на 15.02.2024 та на момент виникнення спірних правовідносин.
Більше того, як свідчить Порядок №1487, при вирішенні питання про надання дозволу на зняття військовозобов`язаного з військового обліку у зв`язку із вибуттям за межі України має місце з`ясування питання періоду такого вибуття - "на постійне місце проживання" або "на строк більше трьох місяців". Оскаржуване дії, які оформлені листом відповідача №9/575 від 28.03.2024, не містять таких даних про вчинення дій на з`ясування такої обставини.
Варто в котре звернутися до правового регулювання спірних правовідносин, за змістом яких у відповідності до частини 4 статті 37 Закону №2232-XII у редакції від 27.02.2024, частини 6 статті 22 Закону №3543-ХІІ і пункту 3 частини 1 Додатку 2 до Порядку №1487 з моменту оголошення мобілізації та у воєнний час заборонено "виїзд резервістів з місця проживання", "зміна резервістамм місце проживання" без дозволу керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Вказане свідчить, що саме відповідач за приписами пункту 22 Порядку №1487 вирішує питання із надання відповідного дозволу. Суд переконаний, що такі норми права, зважаючи на зміст спірних правовідносин, визначають обов`язок із надання дозволу у випадках і за підставами, передбачених в пунктів 3 частини 5 статті 37 Закону №2232-XII у редакції від 27.02.2024. А в тому випадку, коли такі підстави відсутні, то відповідач повинен прийняти рішення про відмову у наданні дозволу, про що, як і у випадку надання, приймає владне управлінське рішення, жодного із якого у досліджуваному випадку прийнято не було.
Коментуючи доводи позивача з приводу того, що останній підлягав переведенню у відставку та виключенню з військового обліку, як такий, що досяг граничного віку перебування в запасі (40 років) ще 12.11.2005 за приписами частини 1 статті 28, пункту "а" частини 2 статті 28, статті 32, пункту "б" частини 5 статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-ХІІ у редакції станом на 05.04.2005, суд зазначає наступне.
Статтею 32 Закону №2232-XII у редакції, яка діяла на момент досягнення позивачем сорокарічного віку 12.11.2005, було визначено, що військовозобов`язані, які досягли граничного віку перебування в запасі, а також визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби у воєнний час, виключаються з військового обліку і переводяться у відставку.
У матеріалах справи міститься облікова картка військовозобов`язаного ОСОБА_1 , з відомостей якої судом встановлено, що військове звання позивача "рядовий", посадова кваліфікація "стрілець" (а.с.114).
Запас військовозобов`язаних згідно зі статтею 28 Закону №2232-XII у редакції, яка діяла на момент досягнення позивачем сорокарічного віку 12.11.2005, поділявся на два розряди, що встановлювалися залежно від віку військовозобов`язаних.
Військовозобов`язані, які перебували у запасі та мали військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділялися на розряди за віком: 1) перший розряд до 35 років; 2) другий розряд: солдати, матроси, сержанти і старшини до 40 років; прапорщики і мічмани до 50 років. При цьому граничний вік перебування в запасі другого розряду був граничним віком перебування в запасі взагалі.
У подальшому, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації" від 27.03.2014 за №1169-VII внесено зміни до статті 28 Закону №2232-XII та змінено граничний вік перебування в запасі другого розряду до 50 років, а Законом України "Про внесення змін до статті 28 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 22.07.2014 за №1604-VII до 60 років.
Водночас, приписи Закону №2232-XII про те, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі, змін не зазнали.
Тобто, з набранням чинності вказаних змін до Закону №2232-XII позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, яка не досягла встановленого законом граничного віку перебування у запасі військовозобов`язаних другого розряду.
Щодо приписів частини першої статті 58 Конституції України, на необхідність застосування яких посилається позивач, суд зазначає таке.
У Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа №1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Тобто, дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із вступом його в силу і з моментом втрати ним юридичної сили.
За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).
На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.
Так, у зв`язку із внесенням змін до Закону №2232-XII було підвищено граничний вік перебування військовозобов`язаних у запасі. Метою таких змін стало розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави.
З часу набрання чинності змін до вказаного Закону він поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на всіх осіб, що не досягли граничного віку перебування у запасі.
Висновку суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3113/17.
Додаткового суд звертає увагу позивача, що предметом оскарження у цій справі є не розгляд ІНФОРМАЦІЯ_2 по суті із прийняттям відповідного рішення заяви ОСОБА_1 про зняття з військового обліку військовозобов`язаного від 27.03.2024, а тому перевірці судом підлягає саме відповідність таких дій відповідача законодавству, яке регулює порядок дотримання громадянами встановленого військового обов`язку та загальні засади проходження в Україні військової служби.
Визначаючи наявність підстав для задоволення позовної вимоги про відшкодування позивачу за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними діями ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 5 250 000,00 гривень, суд керується наступним.
Частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України (надалі по тексту також ЦК України) встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
За визначенням частини 2 статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
При цьому, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини 3 статті 23 ЦК України).
Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
При цьому, нормами частини 2 статті 1167 ЦК України окреслено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, незалежно від вини останнього:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Тлумачення вказаних норм, здійснене у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20, вказує про те, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
В обґрунтування наявності завданої моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначено, що така полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо нього, а також у приниженні честі та гідності, ділової репутації позивача.
Додатково, позивач вважає, що протиправними діями відповідача було спричинено роз`єднання позивача з сім`єю та вибувшим на постійне проживання в Канаду повнолітнім сином, який продовжує навчання та у зв`язку з цим перебуває на утриманні позивача.
Суд звертає увагу на не надання позивачем суду належних та допустимих доказів, які беззаперечно доводять наявність перерахованих у позові психоемоційних станів, що містили б будь-які медичні висновки та свідчили б про причинно-наслідковий зв`язок між його емоційним сприйняттям реальності та заявленою протиправною бездіяльністю ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_1 , в якості доказів, не надано ані виписки з закладів охорони здоров`я, якщо позивач звертався по допомогу до психолога чи психотерапевта, ані підтвердження проходження спеціальних реабілітаційних тренінгів тощо, на засвідчення існування у нього душевних страждань з приводу роз`єднання з сім`єю та вибувшим закордон повнолітнім сином, не надано доказів, які б свідчили про реальність приниження його честі та гідності, ділової репутації.
Також позивач не довів, що він звертався до спеціальних експертних установ щодо проведення психологічної експертизи.
В контексті цього суд зазначає, що "Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень", затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 за №53/5, передбачено перелік орієнтовних питань, які в рамках цієї експертизи можна поставити фахівцям і відповіді на які можуть стати основною підставою для прийняття судом рішення про задоволення вимоги щодо відшкодування моральної шкоди. Наприклад, психологічна експертиза може дати висновки чи є у підекспертної особи зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок впливу певних обставин (зазначивши такі обставини); чи є ситуація, що досліджується за справою, психічно травмованою для особи; чи спричинені особі страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджуються та навіть який можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду).
Окрім того, позивачем не надано пояснень того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Варто наголосити, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до пункту 4 частини 4 статті 246 КАС України у мотивувальній частині рішення зазначаються: чи були і ким порушені, не визнані або оспорювані права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку.
Згідно із частиною 7 статті 246 КАС України висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення).
Системний аналіз, зазначених норм КАС України дає підстави дійти висновку про те, що в порядку адміністративного судочинства здійснюється захист уже порушених прав особи (при цьому, між сторонами уже виникли правовідносини, з яких у свою чергу виник публічно-правовий спір), а не захист від можливих порушень прав у майбутньому.
Вище по тексту судового рішення суд дійшов висновку про недотримання ІНФОРМАЦІЯ_2 положень частини 5 статті 37 Закону №2232-XII у редакції від 27.02.2024, частини 6 статті 22 Закону №3543-ХІІ і пункту 22 Порядку №1487, при розгляді заяви позивача від 27.03.2024, що виразилося у не прийнятті при оформленні листа від 28.03.2024 за №9/575 одне із обґрунтованих рішень про надання дозволу чи відмови у його наданні ОСОБА_1 з приводу зняття останнього з військового обліку військовозобов`язаних.
Судом, у противагу позовних вимог ОСОБА_1 , де позивач просить "визнати протиправною відмову відповідача у знятті з військового обліку позивача, і зазначення відповідачем про необхідність прибути до відповідача для проходження військово-лікарської комісії та визначення придатності на воєнний час, викладені у листі відповідача від 28.03.2024 за №9/575, підписаному керівником відповідача", не ідентифіковано таку відповідь відповідача як відмову у знятті позивача з військового обліку військовозобов`язаних, зроблено висновок про необхідність повторного розгляду (вирішення по суті) заяви ОСОБА_1 про зняття з військового обліку військовозобов`язаного від 27.03.2024 із прийняттям відповідного рішення про надання дозволу чи відмови у його наданні.
Отже, в спірних правовідносинах позивач фактично вказує про захист від можливого порушення його прав у майбутньому та не надає суду доказів порушення таких прав при зверненні до суду.
При цьому, суд зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є саме наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Суд звертає увагу, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №1340/4630/18.
Отже, у разі наявності порушення вимог закону рішеннями, діями суб`єкта владних повноважень, зазначене не є достатньою і самостійною підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання таких протиправними є доведеність позивачем порушених його прав цими рішеннями/діями.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
В силу вимог частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
За змістом абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде:
визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не розгляду по суті із прийняттям відповідного рішення по заяві ОСОБА_1 про зняття з військового обліку військовозобов`язаного від 27.03.2024;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 повторно розгляду (вирішити по суті) заяву ОСОБА_1 про зняття з військового обліку військовозобов`язаного від 27.03.2024 із прийняттям відповідного рішення про надання дозволу чи відмови у його наданні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Підсумовуючи свої висновки, суд вважає, що позов належить задовольнити частково.
В адміністративному позові, поряд з іншим, ОСОБА_1 не просив стягнути судові витрати у справі із відповідача на його користь.
Разом із тим, суд зазначає, що одним із засад (принципів) адміністративного судочинства є відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення (пункт 10 частина 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволення позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 132 КАС України)
Позивачем з урахування частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 за №3674-VІ сплачено судовий збір за подання до суду адміністративного позову з вимогою немайнового характеру в розмірі 968,96 гривень, підтвердженням чого є наявна в матеріалах справи платіжна інструкція №9338-1305-3812-2283 від 04.04.2024 (а.с.32).
Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли з вини ІНФОРМАЦІЯ_1 , то з останнього підлягають стягненню за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 484,48 гривень, що пропорційно становить 50 відсотків задоволених позовних вимог від загального розміру сплаченого судового збору.
На підставі статті 1291 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не розгляду по суті із прийняттям відповідного рішення по заяві ОСОБА_1 про зняття з військового обліку військовозобов`язаного від 27.03.2024.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 повторно розгляду (вирішити по суті) заяву ОСОБА_1 про зняття з військового обліку військовозобов`язаного від 27.03.2024 із прийняттям відповідного рішення про надання дозволу чи відмови у його наданні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код юридичної особи, код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір в розмірі 484,48 гривень (чотириста вісімдесят чотири гривні сорок вісім копійок).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), АДРЕСА_1 ;

відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 (ідентифікаційний код юридичної особи, код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), АДРЕСА_2 .

Суддя Чуприна О.В.

Рішення складено в повному обсязі 03.06.2024.