Справа № 520/12003/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

04.06.2024р. справа №520/12003/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст.263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, позивач) до Головного управління пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі за текстом - Відповідач №1, владний суб`єкт, адміністративний орган, Управління), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - Відповідач №2) про визнання протиправним та скасування рішення, спонукання до призначення пенсії, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області №02 від 04.12.2023р. про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ; 2) зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 : період роботи з 22.07.1976р. по 12.10.1977р. на Ізюмському тепловозоремонтному підприємстві; період проходження військової служби з 21.10.1977 року по 29.10.1979р.; періоди роботи з 18.01.1980р. по 08.07.1981р. та з 28.03.1986р. по 18.03.1991р. на Державному підприємстві Ізюмський приладобудівному заводі імені Дзержинського; за період роботи з 15.07.1981р. по 17.03.1986р. в Будівельному управлінні «Ізюмбуд» тресту «Промбуд-3»; 3) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.11.2023р. про призначення пенсії за віком та призначити пенсію за віком із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з період роботи з 22.07.1976р. по 12.10.1977р. на Ізюмському тепловозоремонтному підприємстві, з 18.01.1980р. по 08.07.1981р. та з 28.03.1986р. по 18.03.1991р. на Державному підприємстві Ізюмський приладобудівному заводі імені Дзержинського, з 15.07.1981р. по 17.03.1986р. на Будівельному управлінні «Ізюмбуд» тресту «Промбуд-3», а також період проходження військової служби з 21.10.1977 року по 29.10.1979р.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що органом публічної адміністрації штучно створено перешкоду в призначенні пенсії, оскільки у заявника відсутня можливість підтвердити періоди роботи записами трудової книжки у зв`язку з її втратою під час евакуації з місця проживання - с. Катеринівка Краматорського району Харківської області, проте періоди роботи позивача можуть бути підтверджені уточнюючими довідками, поданими ним до заяви про призначення пенсії.

Відповідач №1 з поданим позовом не погодився, наполягаючи у поданому відзиву на відсутності підстав для зарахування оскаржених періодів роботи до страхового стажу заявника, оскільки вищезазначені періоди роботи не підтверджені записами трудової книжки, якої не має, а інші дані буде можливо врахувати після проведення зустрічної перевірки. Також до страхового стажу не зараховано довідку №4/384 від 25.05.2021 р., оскільки записи про період проходження військової служби з 21.10.1977 по 29.10.1979 р. не завірені печаткою.

Відповідач №2 про розгляд справи був сповіщений належно та завчасно, але обов`язку із подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , 05.03.2024р. звернувся із заявою до пенсійного органу про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

З 14.04.2023 року заявник має статус внутрішньо переміщеної особи відповідно до довідки №6330- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, у якій зареєстроване місце проживання зазначено: АДРЕСА_1 , а фактичне місце проживання зазначено АДРЕСА_2 .

За викладеними у позові твердженнями, при обчисленні страхового стажу управлінням ПФУ не було враховано період роботи заявника з 22.07.1976р. по 12.10.1977р. на Ізюмському тепловозоремонтному підприємстві; період проходження військової служби з 21.10.1977 року по 29.10.1979р.; періоди роботи з 18.01.1980р. по 08.07.1981р. та з 28.03.1986р. по 18.03.1991р. на Державному підприємстві Ізюмський приладобудівному заводі імені Дзержинського; період роботи з 15.07.1981р. по 17.03.1986р. в Будівельному управлінні «Ізюмбуд» тресту «Промбуд-3».

Отже, за обчисленнями заявника неврахований відповідачем №1 страховий стаж складає - 1р. 2м. 21дн., 2р. 0м. 8дн., 1р. 6м. 20дн., 4р. 11м. 18дн., 4р. 8м. 2дн.

Представник позивача у позові зазначив, що через активні бойові дії та постійні обстріли території Донецької області, в т.ч. й населеного пункту, де проживав ОСОБА_1 , з метою збереження свого життя та здоров`я, він був змушений покинути своє постійне місце мешкання та переселитися до м. Харкова. Під час переміщення ним було втрачено трудову книжку.

Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.05.2021р. №4/384, яка посвідчена 21.08.2021р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О., запис в реєстрі №1322, заявник проходив строкову військову службу з 21.10.1977р. по 29.10.1979р.

В архівній довідці Архівного відділу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 03.06.2021р. №13-43/326, яка посвідчена 21.08.2021р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О., запис в реєстрі №1333, зазначено, що в архівному фонді Відкритого акціонерного товариства «Ізюмський тепловозоремонтний завод», в особових картках звільнених, в журналі реєстрації наказів про прийом та в журналі реєстрації наказів про звільнення, є дані, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 22 липня 1976 року прийнятий слюсарем з ремонту рухомого складу в тепловозний цех - Наказ № 349/к від 21 липня 1976 року (дані з особової картки звільнених № 536 та Журналу реєстрації наказів про прийом - запис № 2 за липень 1976 року); з 12 жовтня 1977 року, ОСОБА_1 - слюсаря з ремонту рухомого складу тепловозного цеха, звільнити у зв`язку з призовом в лави Радянської Армії, п. 3 ст. 36 КЗпП УРСР - Наказ № 542/к від 12 жовтня 1977 року (дані з особової картки звільнених № НОМЕР_1 та Журналу реєстрації наказів про звільнення - запис № 21 за жовтень 1977року).

В довідці Державного підприємства "Ізюмський приладобудівний завод" від 24.05.2021р. №23-326, яка посвідчена 21.08.2021р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О., запис в реєстрі №1323, зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працював на ДП "Ізюмський приладобудівний завод імені Дзержинського" з 18.01.1980 року прийнятий учнем слюсаря, цех №7 (Наказ 13 від 18.01.1980); з 01.04.1980 року присвоєно 1 розряд слюсаря (№179 від 04.04.1980р.); 08.07.1981 року звільнений згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП УРСР (Наказ №138 від 08.07.1981р.); 28.03.1986 року прийнято каменем 4-го розряду (Наказ №63 від 28.03.1986р.); 18.03.1991р. звільнено за ініціативою працівника, за ст.38 КЗпП УРСР (Наказ №36 від 18.03.1991р.).

В архівній довідці Архівного відділу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 03.06.2021р. №13-43/328 та Виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 12.10.2023р. №779 зазначено, що в архівному фонді Товариство з обмеженою відповідальністю «Ізюмбуд», в особових картках звільнених, в наказах начальника Будівельного підрозділу «Ізюмбуд» орендного будівельного підприємства «Промбуд-3» з особового складу значиться, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 15 липня 1981 року прийнятий учнем каменяря на будівництво 56 кв. житлового будинку ІОМЗа (так в документах) (Наказ М 49-к § 2 від 24 липня 1981 року); з 31 березня 1982 року, присвоєно 3 розряд каменяря - Наказ № 66-к від 31 березня 1982 року (Дані з особової картки звільнених); 24 листопада 1983 року, присвоєно 4 розряд каменяря - Наказ № 199 від 28 листопада 1983 року (Дані з особової картки звільнених); 13 вересня 1985 року, присвоєно 5 розряд каменяря - Наказ № 168 від 13 вересня 1985 року (Дані з особової картки звільнених); з 17 березня 1986 року, ОСОБА_1 , каменяря, звільнено за ініціативою працівника, за ст.38 КЗпП УРСР (Наказ № 34-к від 17 березня 1986 року).

В архівній довідці Архівного відділу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 03.06.2021р. №13-43/330, яка посвідчена 21.08.2021р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О., запис в реєстрі №1337, зазначено, що з 1964 року почало свою діяльність Будівельно-монтажне управління №4 трест «Харківсільгоспбуд», яке займалось загальнобудівельними та ремонтно-будівельними роботами по місту Ізюм. Згідно до збережених документів з 1964 року по 1965 рік Будівельно-монтажне управління №4 трест «Харківсільгоспбуд»; у 1965 році Будівельно-монтажне управління №4 тресту «Промбуд - 2» та Будівельно-монтажне управління тресту «Промбуд - 3»; з 1965 року по 1971 рік Будівельно-монтажне управління «Ізюмбуд» тресту «Промбуд-3". Трестом «Харківтракторобуд» у 1971 році було виділено зі складу Будівельно-монтажного управління «Ізюмбуд» Будівельно-монтажне управління «Ізюмпромбуд», з 1973 року об`єднали в Будівельне управління «Ізюмбуд» тресту «Промбуд-3». З 1991 року по 1993 рік простежується інша назва Будівельний підрозділ «Ізюмбуд тресту орендного будівельного підприємства «Промбуд-3». У 1993 році була змінена форма власності та пройшла реорганізація орендної будівельного підприємства «Промбуд-3» правонаступником якого стало акціонерне товариств «Промбуд-3» (Акціонерне товариство закритого типу «Промбуд-3»). Наказом акціонерного товариства «Промбуд - 3» №1 від 14 вересня 1993 року було затверджено структуру АТ Промбуд-3 в складі якого був Будівельний підрозділ «Ізюмбуд». Згідно протоколу зборів акціонерів Будівельного підрозділу «Ізюмбуд» АТ «Промбуд - 3» від 20 травня 1998 року було прийнято рішення про створення Товариства з обмеженою відповідальністю Ізюмбуд (скорочена назва ТОВ Ізюмбуд) наказ № 20 від 17 червня 1998 року, яке є правонаступником Будівельного підрозділу Ізюмбуд акціонерного товариства Промбуд-3.

В архівній довідці Архівного відділу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 03.06.2021р. №13-43/327, яка посвідчена 21.08.2021р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О., запис в реєстрі №1334, зазначено, що згідно з інформації, яка є в наказах директора з основної діяльності та звітах з праці за 1948-1991 роки Ізюмський паровозоремонтний завод підпорядковувався Міністерству шляхів сполучення (в документа: російською Министерство путей сообщения (МПС)). Згідно з указом Міністерства шляхів сполучення (МШС) № Г-34900 від 26 грудня 1962 року Ізюмський паровозоремонтний завод перейменований на Ізюмський тепловозоремонтний завод, на підставі чого виданий наказ начальника Ізюмського тепловозоремонтного заводу №8 від 10 січня 1961 року щодо перейменування заводу. З 1992 року в документах вказується підпорядкування Міністерству транспорту України. Відповідно до розпорядження виконавчого комітету Ізюмської міської ради народних депутатів від 25.10.1994 року №585 «Ізюмський тепловозоремонтний завод» перейменовано в «Ізюмський державний тепловозоремонтний завод». Відповідно до рішення Міністерства транспорту України від 28.04.2001 року №274 засновано Відкрите акціонерне товариство «Ізюмський тепловозоремонтний завод» шляхом перетворення «Ізюмського державного тепловозоремонтного заводу» у Відкрите акціонерне товариство відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993р. №210/93.

В архівній довідці Архівного відділу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 03.06.2021р. №13-43/329, яка посвідчена 21.08.2021р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О., запис в реєстрі №1336, зазначено розміри заробітної плати заявника з липня 1981р. по березень (включно) 1986р.

В довідці про заробітну плату для обчислення пенсії Державного підприємства "Ізюмський приладобудівний завод" від 09.06.2021р. №184, яка посвідчена 21.08.2021р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О., запис в реєстрі №1330, зазначено розміри заробітної плати заявника з березня 1986р. по березень (включно) 1991р. Зазначено, що на всі виплати нараховані страхові внески (єдиний внесок) та що ДП не заперечує проти проведення перевірки первинних документів за період, зазначений у цій довідці.

За принципом екстериторіальності рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №02 від 04.12.2023 р. заявнику відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутність необхідного страхового стажу. Зазначено, що вік заявника - 64р. 2 міс. 12д.; страховий стаж становить 1р. 10 міс. 17 дн.; пенсійний вік відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 60 років; якщо необхідний стаж відсутній, то на пенсію у 63 роки можуть вийти особи зі страховим стажем від 20 до 30 років; до страхового стажу не зараховані всі періоди роботи згідно архівних довідок №13-43/326 від 03.06.2021 з 22.07.1976 по 12.10.1977, №779 від 12.10.2023 з 15.07.1981 по 17.03.1986 та довідки №23-326 від 24.05.2021 з 18.01.1980 по 08.07.1981, з 28.03.1986 по 18.03.1991, оскільки вищезазначені періоди роботи не підтверджені записами трудової книжки та можливо врахувати після проведення зустрічної перевірки. До страхового стажу не зараховано довідку № 4/384 від 25.05.1921, оскільки записи про період проходження військової служби з 21.10.1977 по 29.10.1979 не завірені печаткою.

Стверджуючи про протиправність відмови органу публічної адміністрації у призначенні пенсії, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ст.2 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідно до цього закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За змістом ст.27 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" розмір пенсії за віком визначається залежно від середньомісячного заробітку та коефіцієнту страхового стажу, тобто параметрів, арифметичне значення яких обчислюється за нормами ст.ст. 24, 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Так, у розумінні ч.1 ст.24 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Отже, з 01.01.2004р. обов`язковими кваліфікуючими умовами для включення періоду трудової діяльності громадянина до страхового стажу є одночасна сукупність таких обставин як: 1) провадження діяльності, котра є об`єктом загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; 2) реальність щомісячної оплати страхових внесків (тобто єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною ч.2 ст.24 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності нормами Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" правила обчислення стажу роботи громадянина у цілях пенсійного забезпечення визначались, зокрема, ст.56 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення", ч.1 якої містила положення про те, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Частиною 3 ст.56 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" окреслювались спеціальні випадки включення до стажу роботи періодів іншої діяльності громадянина.

За приписами ст.62 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При цьому, правила ведення трудових книжок працівників були затверджені Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників (затверджена наказом Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р., зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за №110; далі за текстом - Інструкція №58), а правила підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (затверджений постановою КМУ від 12.08.1993р. №637; далі за текстом - Порядок №637).

Таким чином, до 31.12.2003р. страховий стаж громадянина має складатись виключно з проміжків часу ведення трудової діяльності або часу належності до кола осіб, спеціально окреслених ч.3 ст.56 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення", підтверджених записами у трудовій книжці або іншими об`єктивними даними за Порядком №637 та безвідносно до події оплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; а з 01.01.2004р. - обов`язковими кваліфікуючими умовами для включення періоду трудової діяльності громадянина до страхового стажу є одночасна сукупність таких обставин як: 1) провадження діяльності, котра є об`єктом загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; 2) реальність щомісячної оплати страхових внесків (тобто єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Розглядаючи спір, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 15 до 17 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 15 до 18 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років (ч.3 ст.26).

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку. Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (ч.4 ст.26).

Згідно з паспортом заявника № НОМЕР_2 , він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, необхідних для призначення пенсії за віком 60-ти років він досяг 17.09.2019 року 29.11.2023р. у віці 64 років звернувся до органів пенсійного фонду за призначенням пенсії за віком.

З огляду на викладене, а також враховуючи положення ст.26 Закону №1058-IV, згідно з якою, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, для призначення пенсії за віком у наявності у позивача має бути 30 років страхового стажу.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону №1058-ІV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону №1058-ІV).

Згідно з ч.1 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується, серед іншого, також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків; навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі; час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

12.08.1993 Кабінет Міністрів України своєю постановою №637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Так, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (розділ «Загальні положення» Порядку №637).

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п.20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

Аналізуючи чинні нормативно-правові акти України, які регулюють умови пенсійного забезпечення, суд дійшов висновку, що положення Порядку №637 щодо підтвердження стажу роботи, який є спеціальнім по відношенню до Закону №1788- XII, мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме: за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Разом із тим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка (стаття 62 Закону №1788-ХП).

Таким чином, уточнюючі довідки мають надаватися в разі, коли взагалі відсутні відомості в трудовій книжці про працю громадян у спірний період.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17 та від 07 березня 2018 року у справі №233/2084/17, від 04 березня 2020 року у справі №367/945/17.

За викладеними у позові твердженнями через активні бойові дії та постійні обстріли території Донецької області, в т.ч. й населеного пункту, де проживав ОСОБА_1 , з метою збереження свого життя та здоров`я, заявник був змушений покинути своє постійне місце мешкання та переселитися до м. Харкова. Під час переміщення заявником було втрачено трудову книжку.

Під час звернення до органів Пенсійного України фонду за призначенням пенсії позивачем були надані, зокрема: довідка про присвоєння коду, паспорт, довідка про взяття на облік, як ВПО, довідки №13-43/326 від 03.06.2021 про період роботи з 22.07.1976р. по 12.10.1977р., №779 від 12.10.2023р. про період роботи з 15.07.1981р. по 17.03.1986р., №23-326 від 24.05.2021р. про період роботи з 18.01.1980р. по 08.07.1981р., 28.03.1986р. по 18.03.1991р., №4/384 від 25.05.2021р. про період служби з 21.10.1977р. по 29.10.1979р. Трудова книжка заявником до терорганів системи ПФУ у спірних правовідносинах не подавалась, міститься запис на заяві про втрату трудової книжки.

Як встановлено судом з розрахунку стажу позивача (Форма РС-Право), до страхового стажу позивача зараховано період: з 01.09.1974 по 17.07.1976 - навчання (1 рік 10 місяців 17 днів).

Такий самий показник тривалості страхового стажу був наведений Відповідачем №1 і в оскаржуваному рішенні.

До страхового стажу Відповідачем №1 не було зараховано всі періоди роботи згідно архівних довідок №13-43/326 від 03.06.2021 з 22.07.1976р. по 12.10.1977р., №779 від 12.10.2023р. з 15.07.1981р. по 17.03.1986р. та довідки №23- 326 від 24.05.2021р. з 18.01.1980р. по 08.07.1981р., 28.03.1986р. по 18.03.1991р., оскільки вищезазначені періоди роботи не підтверджені записами трудової книжки, якої не має, а інші дані буде можливо врахувати після проведення зустрічної перевірки. Також до страхового стажу не зараховано довідку №4/384 від 25.05.2021 р., оскільки записи про період проходження військової служби з 21.10.1977 по 29.10.1979 р. не завірені печаткою.

Суд погоджується із доводами суб"єкта владних повноважень про те, що згідно з п.1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності вказівки у будь-якому акті права про протилежне суд вважає, що таким документом має бути саме оригінал трудової книжки.

Утім, за правилами п.3 Порядку №637 для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, наведена норма підзаконного акту права не містить вичерпного кола документів, котрі можуть додатково засвідчити стаж роботи найманого працівника, як і не містить вимоги про те, що ці документи (на відміну від трудової книжки) мають бути подані до суб"єкта владних повноважень саме в оригіналах.

Окрім того, за приписами п.17 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку із стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Розглядаючи справу по суті, суд зауважує, що управлінські волевиявлення терорганів системи ПФУ з приводу пенсійного забезпечення громадян за загальним правилом повинні відповідати вимогами ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, критерію обгрунтованості (п.3 ч.2 ст.2), критерію безсторонності (неупередженості) п.4 ч.2 ст.2), критерію добросовісності (п.5 ч.2 ст.2), критерію розсудливості (п.6 ч.2 ст.2).

Згідно з ч.1 ст.44 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" призначення пенсії здійснюється, зокрема, за зверненням особи.

Відносини з приводу правил та процедур звернення громадян за призначенням пенсії конкретизовані приписами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005р. за №1566/11846 у редакції постанови Правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014р. №13-1; далі за текстом - Порядок №22-1), п.п.1.1 Розділу І якого визначено форму звернення зацікавленої особи, а нормами Розділу ІІ визначено обсяг матеріалів звернення зацікавленої особи.

Згідно з ч.3 ст.44 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Аналогічні вимоги до реалізації владної управлінської функції суб"єкта владних повноважень з приводу вчинення управлінських волевиявлень стосовно призначення громадянам пенсій сформульовані як у п.1.8 Розділу І Порядку №22-1 (де указано, що у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія), так і у п.4.2 Розділу IV Порядку №22-1 (де указано, що працівник пенсійного органу повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.

Також аналогічні вимоги до функціонування пенсійних органів сформульовані у п.п.2 п. 6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (затверджене Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 за № 28-2, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.0.12015 за № 40/26485) де указано, що Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.

З наведеного слідує, що законодавець одночасно як наділив тероргани системи ПФУ правом на перевірку відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, так і обтяжив обов`язком витребування недостатніх відомостей і документів.

Суд вважає, що таке тлумачення змісту обов`язку суб"єкта владних повноважень у спірних правовідносинах є цілком релевантним правовим висновкам постанови Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 та постанови Верховного Суду від 08.02.2021р. у справі № 487/68/17.

Суд відмічає, що у спірних правовідносинах суб"єктом владних повноважень не було забезпечено реалізації управлінської функції відповідно до п.3 Порядку №637 та відповідно до п.17 Порядку №637 із дотриманням критеріїв правомірності за ч.2 ст.2 КАС України.

У відзиві відповідачем зазначено, що до страхового стажу не було зараховано всі періоди роботи згідно архівних довідок №13-43/326 від 03.06.2021 з 22.07.1976р. по 12.10.1977р., №779 від 12.10.2023р. з 15.07.1981р. по 17.03.1986р. та довідки №23- 326 від 24.05.2021р. з 18.01.1980р. по 08.07.1981р., 28.03.1986р. по 18.03.1991р., оскільки вищезазначені періоди роботи не підтверджені записами трудової книжки, якої не має, а інші дані буде можливо врахувати після проведення зустрічної перевірки. Також до страхового стажу не зараховано довідку №4/384 від 25.05.2021 р., оскільки записи про період проходження військової служби з 21.10.1977 по 29.10.1979 р. не завірені печаткою. Також відповідач зазначив, що станом на момент подачі позову до суду позивач міг звернутися до Архівного відділу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області для видачі повторних довідок, так само довідки ІНФОРМАЦІЯ_4 (яке є діючим) та до Державного підприємства «Ізюмський приладобудівний завод», який згідно даних є також діючим підприємством, оскільки 10.09.2022 року м. Ізюм було звільнено після окупації. Проте, позивач не звернувся за отриманням оригіналів документів хоча мав реальні можливості.

Надаючи оцінку згаданим вище судженням Відповідача №1, суд зазначає, що основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу, є трудова книжка, про що вже зазначалося судом.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (розділ «Загальні положення» Порядку №637).

Подані заявником до пенсійного фонду довідки №13-43/326 від 03.06.2021, №779 від 12.10.2023р., №23-326 від 24.05.2021р. містять всі необхідні реквізити: дату видачі та вихідний номер; назву органу, що видав довідки; номера та дати наказів про прийняття та звільнення з роботи. Окрім того довідки №13-43/326 від 03.06.2021 та №23-326 від 24.05.2021р. засвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рудаєвою В.О. з оригіналу документа.

Окрім того суд вказує, що та обставина, що довідка №4/384 від 25.05.2021 р. про період проходження заявником військової служби з 21.10.1977 по 29.10.1979 р. не завірена печаткою, не робить таку довідку недостовірною.

На думку суду, відмовляючи позивачу у зарахуванні до страхового стажу вказаного періоду, відповідач діяв протиправно, оскільки формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а (адміністративне провадження № К/9901/17572/18).

Суд також зазначає, що за загальним правилом працівник не може зазнавати погіршення правового становища з огляду на правильність та повноту оформлення документів роботодавцем у разі, коли записи у трудовій книжці або подані замість трудової книжки документи із прийнятною поза розумним сумнівом деталізацією висвітлюють конкретний період трудової діяльності громадянина та характер роботи найманого працівника, не є взаємовиключними чи суперечливим.

Наведене в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.

Таким чином, оскільки уточнюючі довідки за відсутності трудової книжки позивача містять всі необхідні записи про роботу та проходження військової служби у спірний період, ці записи слід визнати належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.

При цьому, суд зазначає, що згідно п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, при прийманні документів працівник сервісного центру: уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.

Таким чином, при встановленні неповноти даних, орган Пенсійного органу не був позбавлений можливості повідомити позивача про необхідність подання додаткових документів, зокрема, інших уточнюючих довідок у підтвердження страхового стажу.

Суд звертає увагу, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей. Позивач як громадянин України, стаж якого підтверджений трудовою книжкою, що є основним документом, який підтверджує трудовий стаж, має право на відповідний соціальний захист з боку держави. При цьому держава в особі своїх органів не може відмовляти у виконанні своїх позитивних зобов`язань, в даному випадку у наданні соціального захисту, з формальних підстав.

Крім того, суд зазначає, що згідно з пп. 2 п. 6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (затверджене Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 за № 28-2, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.0.12015 за № 40/26485) Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.

Таким же самим повноваженням суб"єкт владних повноважень наділений і приписами ч.3 ст.44 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", де указано, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Звідси слідує, що за кореспонденцією викладених вище норм права із положеннями ч.2 ст.2 КАС України законодавець не тільки наділив відповідача правом на перевірку відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а й зобов`язав витребовувати в установленому законодавством порядку відомості, необхідні для здійснення покладених на Головне управління Фонду завдань та сприяти особам, що звернулись за призначенням пенсії, в одержанні відсутніх у них документів для призначення пенсії.

Отже, у випадку, якщо поданих позивачем документів про призначення (перерахунок) пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачу надати необхідні довідки чи вказати на свідків, показання яких можуть підтвердити юридично значимі фактори.

Такі висновки узгоджуються з правою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, відповідно до якої на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Крім того, за умови документального підтвердження і доведеності наявності у особи права на пенсійне забезпечення і дотримання ним процедури звернення за пенсією, відповідач не може зумовлювати позбавлення особи такого права, яке набуто нею згідно з законодавством та гарантоване Конституцією і законами України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2021 року у справі № 487/68/17.

Розглядаючи справу, суд зауважує, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного публічного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

У межах даного спору суд вважає за можливе керуватись правовою позицією, сформульованою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, де указано, що: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах субєктом владних повноважень було вчинено управлінську функцію у формі відмови у призначенні пенсії заявнику, але у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого волевиявлення з приводу відмови у зарахуванні до страхового стажу заявника періодів роботи з 22.07.1976р. по 12.10.1977р. на Ізюмському тепловозоремонтному підприємстві; з 18.01.1980р. по 08.07.1981р. та з 28.03.1986р. по 18.03.1991р. на Державному підприємстві Ізюмський приладобудівному заводі імені Дзержинського; з 15.07.1981р. по 17.03.1986р. в Будівельному управлінні «Ізюмбуд» тресту «Промбуд-3», а також період проходження військової служби з 21.10.1977 року по 29.10.1979р.

Тому перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України суд констатує, що у спірних правовідносинах ГУ ПФУ в Закарпатській області не було забезпечено дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини спірних правововідносин були з`ясовані неповно, належна норма закону була витлумачена невірно, оцінки усім юридично значимим факторам суб"єкт владних повноважень не надав, унаслідок чого реально вчинене управлінське волевиявлення не узгоджується із дійсними обставинами спірних правовідносин та змістом нормативного регламентування.

У спірних правовідносинах органом публічної адміністрації було вчинено управлінське волевиявлення у формі рішення, існування якого свідчить про закінчення процедури розгляду і вирішення питання з приводу призначення заявнику пенсії із зарахуванням до страхового стажу заявника оскаржених періодів роботи і є перешкодою для вчинення за цим зверненням будь-яких волевиявлень управлінського характеру, що спонукає суд до скасування реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення у формі рішення.

Вирішуючи спір за епізодом вимог до ГУ ПФУ в Харківській області суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно ч.5 ст.45 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

У спірних правовідносинах звернення заявника з приводу призначення пенсії за віком за правилами "екстериторіальності" згідно з п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (затверджений постановою Правління ПФУ від 25.11.2005р. №22-1 у редакції постанови Правління ПФУ від 07.07.2014р. №13-1; зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005р. за №1566/11846; далі за текстом - Порядок №22-1) було розглянуто терорганом системи ПФУ - ГУ ПФУ у Закарпатській області шляхом прийняття оскарженого рішення про відмову у призначенні пенсії.

Відтак, під час розгляду справи постало питання змісту та співвідношення таких правових категорій як "призначення пенсії", "обчислення пенсії", "нарахування пенсії", "виплата пенсії", "перерахунок пенсії", "поновлення пенсії".

Розв`язуючи дане питання, суд бере до уваги, що ст.ст.80-85 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у процедурі забезпечення громадян пенсіями прямо передбачені такі механізми як призначення пенсії та виплата пенсії.

Ці ж самі механізми згадані законодавцем і у приписах ст.ст.44-47 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також у приписах ст.ст.48-52 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб".

При цьому, оскільки останнім у часі з-поміж перелічених актів права був прийнятий Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", то саме положенням цього закону слід віддати пріоритет у застосуванні.

Так, згідно ч.5 ст.45 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Процедура подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" додатково деталізована нормами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі за текстом - Порядок №22-1).

Відповідно до п.4.3 розділу IV Порядку №22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

Таким чином, суд доходить до висновку, що правова категорія "призначення пенсії" використовується законодавцем у розумінні прийняття територіальним органом Пенсійного фонду України письмового рішення (як індивідуального акту) з приводу визнання за особою суб`єктивного права на одержання грошових платежів у галузі соціального страхування із визначенням розміру регулярного платежу у межах календарного місяця.

А тому виданий терорганом ПФУ індивідуальний акт з приводу призначення пенсії одночасно охоплює як владне управлінське волевиявлення стосовно правової підстави пенсії, так і владне управське волевиявлення стосовно грошового виміру пенсії.

Відтак, розглянута категорія поглинає категорію "обчислення пенсії".

Отже, під нарахуванням пенсії слід розуміти прийняття терорганом ПФУ рішення про призначення пенсії у певному розмірі (грошовому виразі).

Звідси слідує, що ситуація не нарахування пенсії особі є об`єктивно неможливою після настання події прийняття владним суб`єктом рішення про призначення пенсії як за основним розміром, так і за окремими компонентами (за виключенням випадку прийняття рішення про припинення пенсії).

Стосовно змісту правової категорії "переведення на іншу пенсію" суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.45 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Тому суд вважає, що за правовою природою та суттю процедура переведення особи з одного виду пенсії на інший є різновидом механізму призначення пенсії за іншою правовою підставою.

За відсутності чіткого визначення у національному законі, суд вважає, що під правовою категорією "виплата пенсії" слід розуміти переказ безготівкових коштів з рахунків терорганів ПФУ в установах Державної казначейської служби України на рахунки громадян в банках.

Відтак, у спірних правовідносинах владне управлінське волевиявлення з приводу призначення пенсії (що поглинає як етап обчислення тривалості страхового стажу, так і етап обчислення грошової суми пенсії) віднесене до обсягу компетенції саме відповідача - ГУ ПФУ в Закарпатській області як теоргану системи ПФУ, визначеного за правилом "екстериторіальності" , а майбутнє виконання рішення про призначення пенсії (тобто управлінське волевиявлення з приводу нарахування пенсії за внутрішнім обліком тероргану ПФУ та управлінське волевиявлення з приводу виплати пенсії) є повноваженнями тероргану системи ПФУ за місцем реєстрації адреси проживання громадянина, тобто ГУ ПФУ в Харківській області.

Отже, у межах даного спору вимога заявника до відповідача - ГУ ПФУ в Харківській області про обчислення показника страхового стажу, про призначення пенсії заявнику не може бути задоволена, позаяк у спірних правовідносинах повноваження на призначення пенсії на підставі звернення від 29.11.2023р. за правилом "екстериторіальності" передано у відання відповідача - ГУ ПФУ в Закарпатській області.

Тому ця вимога до задоволення не підлягає.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін, виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір підлягав сплаті у розмірі 968,96 грн, проте позивачем було сплачено 2.422,40 грн.

Суми судового збору, зайво сплачені позивачем при поданні позовної заяви, можуть бути повернуті за заявою позивача.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-244, 246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Вийти за межі позову.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 04.12.2023р. №02 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.11.2023р. про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду по даній справі.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (ідентифікаційний код - 20453063; місцезнаходження - пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська обл., Ужгородський р-н, 88008) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання - АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ) 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко