Справа № 990/235/23
Суддя: Шевцова Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Шевцової Н. В., Єленіної Ж. М., Пількова К. М., Ткача І. В.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2024 у справі № 990/235/23 (провадження № 11-37заі24) за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання дій неправомірними і стягнення недоотриманої винагороди
Історія справи
ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), в якому просила:
- визнати протиправними дії ВРП щодо виплати позивачці у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 винагороди члена ВРП із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України від 14.11.2019 № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 294-IX) в редакції Закону України від 13.04.2020 № 553-ІХ (далі - Закон № 553-ІХ);
- стягнути з ВРП на користь ОСОБА_1 недоплачену винагороду члена ВРП за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 641 427,94 грн з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 ВРП незаконно обмежувала ОСОБА_1 винагороду як члену ВРП у розмірі, що не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, яка встановлена станом на 01.01.2020 відповідно до приписів Закону № 553-ІХ, яким Закон № 294-IX доповнений, зокрема статтею 29, на підставі якої й обмежувалася винагорода, серед інших, членам ВРП.
Позивачка вказує, що 12.03.2020 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12.03.2020 на всій території України встановлений карантин.
18.04.2020 набрав чинності Закон № 553-ІХ, яким Закон № 294-IX доповнено статтею 29 наступного змісту:
«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки».
Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 у справі № 1- 14/2020(230/20) положення частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-ІХ зі змінами визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Згідно з довідкою ВРП від 26.07.2021 № 40 розмір виплаченої позивачці у 2020 році винагороди члена ВРП із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ в редакції Закону № 553-ІХ, склав 1 496 720,16 грн; розмір винагороди, розрахований без застосування обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ в редакції Закону № 553-ІХ, який мав бути виплачений за 2020 рік, складає 21 381 48,10 грн.

Також позивачка зазначає, що Верховний Суд, зокрема, у постановах від 03.03.2021 у справі № 340/1916/20, від 20.10.2021 у справі № 580/4201/20, від 05.05.2022 у справі № 160/16362/20, від 27.02.2023 у справі № 340/6875/21, переглядаючи рішення судів нижчих інстанцій у справах, предметом яких була правомірність обмеження розміру суддівської винагороди на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ, неодноразово констатував протиправність обмеження розміру суддівської винагороди на підставі цієї статті зазначеного Закону в редакції Закону № 553-ІХ як такого, що вчинене всупереч положенням статті 130 Конституції України.

Так, Верховний Суд зауважив, що Закон № 294-ІХ, як і Закон № 553-ІХ, жодним чином не можуть регулювати та визначати розмір суддівської винагороди, умови її виплати, оскільки це є порушенням прямих норм Конституції України та прийнятих на їх розвиток приписів статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ).

На думку позивачки, ВРП при нарахуванні та виплаті винагороди члена ВРП за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 протиправно обмежила її розмір десятьма мінімальними заробітними платами.

Ураховуючи те, що ВРП є головним розпорядником бюджетних коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності, у тому числі, і виплати винагороди членів ВРП, позивачка вважає, що належним та ефективним способом захисту її порушених прав є прийняття судом рішення про стягнення 641 427,94 грн недоотриманих коштів саме з ВРП.

У відзиві на позовну заяву ВРП заперечувала проти позовної заяви та просила в її задоволенні відмовити. Відповідач вказував, що у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 членам ВРП винагорода правомірно виплачувалась на підставі та відповідно до вимог Закону № 294-ІХ в редакції Закону № 553-ІХ.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 05.02.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправними дій та стягнення коштів задовольнив. Визнав протиправними дії ВРП щодо виплати позивачці у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 винагороди члена ВРП із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ в редакції Закону № 553-ІХ. Постановив стягнути з бюджетних асигнувань ВРП на користь ОСОБА_1 недоплачену винагороду члена ВРП за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 641 427 грн 94 коп. (шістсот сорок одна тисяча чотириста двадцять сім гривень дев`яносто чотири копійки) з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Задовольняючи позов, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходив з протиправності виплати члену ВРП винагороди члена ВРП у розмірі іншому, ніж передбачений Законом України від 21.12.2016 № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя»(далі - Закон № 1798-VІІІ).

Висновок суду першої інстанції ґрунтується на системному аналізі положень статті 21 Закону № 1798-VІІІ у частині встановлення розміру винагороди члена ВРП у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду саме як гарантії діяльності членів ВРП; положень Закону 1402-VІІІ в частині регулювання суддівської винагороди виключно цим Законом, а також суті та змісту діяльності ВРП як конституційного органу, який відповідно до статті 1 Закону № 1798-VІІІ діє для забезпечення незалежності судової влади та члени якого, відповідно (судді та не судді), також повинні мати гарантії незалежності та безсторонності.

Суд першої інстанції у рішенні наголосив, що законодавець, визначаючи обсяг гарантій діяльності членів ВРП, передбачив принцип, відповідно до якого винагорода члена ВРП не може бути нижчою за посадовий оклад судді Верховного Суду як найвищого суду в системі судоустрою, та встановив, що розмір цієї винагороди прямо залежить від розміру посадового окладу судді Верховного Суду.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виснував, що Законом № 553-ІХ, яким внесено зміни до Закону № 294-ІХ, зокрема, доповнено його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону № 553-ІХ), не вносилися зміни ні до Закону № 1798-VІІІ (стосовно розміру винагороди члена ВРП), ні до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), отже, Закон № 553-ІХ не може встановлювати розмір винагороди члена ВРП.

Суд зауважив, що розбіжність між нормами різних законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру винагороди члена ВРП), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, у спірному випадку має вирішуватися на користь Закону № 1798-VІІІ.

За висновком суду першої інстанції, зважаючи на те, що встановлення розміру винагороди члена ВРП у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду визначено статтею 21 Закону № 1798-VІІІ саме як гарантія діяльності членів ВРП, відтак зміна розміру такої винагороди у спосіб, відмінний від внесення змін до Закону № 1798-VІІІ, є протиправною, а застосування ВРП при виплаті ОСОБА_1 у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 винагороди члена ВРП положень частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-ІХ в редакції Закону № 553-ІХ - порушенням встановлених частиною другою статті 21 Закону № 1798-VIII гарантій діяльності позивачки як члена ВРП.

Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивачки, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки ВРП є головним розпорядником бюджетних коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності, у тому числі і виплати винагороди членів ВРП, то належним та ефективним способом захисту порушених прав позивачки є задоволення позовних вимог у частині стягнення з ВРП недоотриманих коштів у розмірі 641 427,94 грн.

Не погодившись із рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.02.2024 та вважаючи його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Великої Палати Верховного Суду та просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ВРП залишити без розгляду. Якщо суд дійде висновку про відсутність підстав для залишення позову без розгляду, то ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВРП відмовити повністю.

Короткий зміст постанови Великої Палати Верховного Суду

Постановою від23.05.2024 Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу ВРП задоволено. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.02.2024 у справі № 990/235/23 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ВРП про визнання дій неправомірними і стягнення недоотриманої винагороди.

Відмовляючи в задоволенні позову, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що саме з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 10-р/2020 втратили чинність визнані неконституційними положення Закону № 294-IX, тому в період з 18.04.2020 по 27.08.2020, здійснюючи ОСОБА_1 виплату винагороди члена ВРП з урахуванням вимог чинних на той час положень частин першої і третьої статті 29 Закону № 294-IX в редакції Закону № 553-IX, ВРП як орган державної влади діяла на підставі, в межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду не погодилася з висновками суду першої інстанції про фактичне ототожнення понять «суддівська винагорода» та «винагорода члена ВРП» та розповсюдження встановлених Конституцією України та Законом № 1402- VІІI гарантій судді на членів ВРП, оскільки суддівська винагорода регулюється Законом № 1402-VІІI та не може визначатися іншими нормативними актами, натомість у статті 21 Закону № 1798-VIII йдеться про інший вид винагороди, а саме винагороду члена ВРП, яка йому встановлюється на час виконання його повноважень. Повноваження судді, визначені Законом № 1402-VІІI, та повноваження члена ВРП, якими він наділений відповідно до Закону № 1798-VIII, є різними, як є різними за своєю правовою природою суддівська винагорода і винагорода члена ВРП. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що визначений Законом № 1798-VIII розмір винагороди, який прирівняний до посадового окладу судді Верховного Суду не означає набуття членом ВРП статусу судді та розповсюдження на нього гарантій, встановлених щодо суддів.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

На наше переконання, висновок Великої Палати Верховного Суду щодо правомірності виплат позивачці винагороди члена ВРП в період з 18.04.2020 по 27.08.2020із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-IXв редакції Закону № 553-ІХ, є помилковим з таких міркувань.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом спору в цій справі є правомірність / протиправність виплати позивачці у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 винагороди члена ВРП із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-IXв редакції Закону № 553-ІХ.

Преамбулою Закону № 1798-VIII встановлено, що цей Закон визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Стаття 21 Закону № 1798-VIII встановлює гарантії діяльності членів ВРП.

У частині другій цієї статті (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що розмір винагороди члена ВРП встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду.

Розмір винагороди члена ВРП, який є суддею, дорівнює сумі його суддівської винагороди, якщо така сума перевищує розмір посадового окладу судді Верховного Суду.

Виплата винагороди членам ВРП провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частиною третьою статті 21 Закону № 1798-VIII визначено, що члену ВРП, який не є суддею, надається відпустка та допомога на оздоровлення відповідно до Закону № 1402-VIII.

Відповідно до частини четвертої вказаної статті член ВРП у своїй діяльності є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

ВРП як колегіальний, незалежний конституційний орган державної влади та суддівського врядування покликаний забезпечувати стале функціонування та розвиток системи правосуддя з урахуванням кращих міжнародних стандартів та практик.

Аналіз наведених положень Закону № 1798-VIII свідчить про те, що законодавець установив обсяг гарантій членів ВРП та визначив, що на членів ВРП, які не є суддями, також розповсюджуються гарантії суддів, які передбачені Законом № 1402-VIII. Однією із цих гарантій незалежності членів ВРП є розмір їх винагороди на рівні посадового окладу судді Верховного Суду.

ВРП є незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який покликаний забезпечувати незалежність судової влади. Ураховуючи такий особливий статус ВРП законодавець установив відповідні гарантії її діяльності на рівні гарантій незалежності суддів.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (законом) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема в рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 № 11-р/2018, у яких Конституційний Суд України неодноразово вказував, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Установлення зазначених гарантій на членів ВРП зумовлена конституційним статусом ВРП як колегіального, незалежного конституційного органу державної влади та суддівського врядування, якому статтею 131 Конституції України надані повноваження щодо внесення подання про призначення судді на посаду; ухвалення рішень стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; розгляду скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалення рішень про звільнення судді з посади; надання згоди на затримання судді чи утримання його під вартою; ухвалення рішень про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів; ухвалення рішень про переведення судді з одного суду до іншого; а також як органу, який відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII діє для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Зазначене також узгоджується з Висновком № 10 (2007) Консультативної ради Європейських судів (далі -КРЄС) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо судової ради на службі суспільства, відповідно до якого метою судової ради (ВРП або іншого еквівалентного незалежного органу) є гарантування як незалежності судової системи, так і незалежності окремих суддів. Судова рада наділена повноваженнями захищати незалежність суддів як необхідного елемента держави, що керується верховенством права, і таким чином дотримується принципу поділу влади. Судова рада повинна самостійно управляти своїм бюджетом та фінансуватися в обсязі, що дозволяє оптимальне та незалежне функціонування. Члени ради (судді і не судді) повинні мати гарантії незалежності та безсторонності.

У Висновку від 05.11.2021 № 24 «Еволюція рад правосуддя та їх роль в незалежності та неупередженості судових систем» КРЄС наголошує, що правова основа судової ради та її основні елементи повинні бути закріплені в Конституції як безпечна правова основа для її обов`язків, незалежності та легітимності. Вони повинні включати склад і функції ради та гарантії перебування на посаді її членів, разом із гарантією її незалежності від законодавчої та виконавчої влади.

Як уже зазначалося, стаття 21 Закону № 1798-VIII, серед іншого, визначає розмір винагороди члена ВРП на рівні посадового окладу судді Верховного Суду, установленого Законом № 1402-VIII.

18.04.2020 набрав чинності Закон № 553-ІХ.

Згідно з частиною першою статті 29 Закону № 294-IX(зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) було встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. При цьому в зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

28.08.2020 Конституційний Суд України ухвалив Рішення № 10-р/2020, яким визнав, зокрема, такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої та третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами.

Отже, спірним питанням у цій справі є порядок застосування положень статті 21 Закону № 1798-VІІІ при визначенні розміру та виплати винагороди члена ВРП у період з 18.04.2020 по 28.08.2020.

Як зазначалося раніше, отримання суддями суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом № 1402-VІІІ, та членами ВРП у розмірі, встановленому Законом № 1798-VІІІ, є однією з гарантій їх незалежності.

У частині другій статті 21 Закону № 1798-VІІІ визначено, що розмір винагороди члена ВРП встановлюється у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду.

За змістом частини другої статті 135 Закону 1402-VIII посадовий оклад є складовою суддівської винагороди.

Частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно- правовими актами.

Зазначені положення статті 135 Закону № 1402-VIII прийняті на реалізацію положення частини другої статті 130 Конституції України, відповідно до якого розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

З наведеного слідує, що розмір винагороди члена ВРП встановлюється статтею 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII.

Оскільки зміни до законів № 1798-VIII та № 1402-VIII у частинах, які регламентують розмір винагороди члена ВРП та суддівської винагороди у період з квітня по серпень 2020 року не вносилися, то законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було.

З приводу Закону № 553-ІХ [яким внесено зміни до Закону №294-ІХ, зокрема доповнено його статтею 29 (пункт 10 розділу І Закону № 553-ІХ)], то у розрізі наведених вище міркувань та правового регулювання спірних правовідносин слід зазначити, що цим Законом не вносилися зміни ні до Закону № 1798-VІІІ (стосовно розміру винагороди члена ВРП), ні до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди), отже, Закон № 553-ІХ не може встановлювати розмір винагороди члена ВРП.

Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру винагороди члена ВРП), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1798-VІІІ, оскільки саме цим Законом врегульовано розмір винагороди членів ВРП як гарантія їх незалежності.

Отже, для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII, які, попри те, що в часі цей Закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ).

Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону № 1798-VIII та Закону №1402-VIII, зокрема їх статей 21 та 135, відповідно, у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

Аналогічний правовий висновок стосовно виплати суддівської винагороди у спірний період викладений у численних постановах Касаційного адміністративного Суду у складі Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 640/27145/20, від 04.10.2022 у справі № 640/23567/20, від 28.02.2023 у справі № 480/7097/20 та є застосовним у спірних правовідносинах.

Отже, наведені положення Конституції України та правові висновки Конституційного Суду України й Верховного Суду дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, так само як і розмір винагороди члена ВРП, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу, звужуючи гарантії їх незалежності.

Таким чином, погоджуємося з висновком суду першої інстанції, що оскільки встановлення розміру винагороди члена ВРП у розмірі посадового окладу судді Верховного Суду визначено статтею 21 Закону № 1798-VІІІ саме як гарантія діяльності членів ВРП, то зміна розміру такої винагороди у спосіб, відмінний від внесення змін до Закону № 1798-VІІІ, є протиправною, а застосування ВРП при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 винагороди члена ВРП положень частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-ІХ в редакції Закону № 553-ІХ - порушенням встановлених частиною другою статті 21 Закону № 1798-VIII гарантій діяльності позивачки як члена ВРП.

З огляду на викладене, вважаємо, що виплата винагороди члена ВРП у розмірі меншому, ніж це передбачено статтею 21 Закону № 1798-VIII у взаємозв`язку зі статтею 135 Закону № 1402-VIII, нівелює суть правової визначеності і передбачуваності конституційних принципів незалежності судових органів.

Відповідно до пункту 16 частини першої статті 3 Закону № 1798-VIII ВРП здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення своєї діяльності; бере участь у визначенні видатків Державного бюджету України на утримання судів, органів та установ системи правосуддя відповідно до Бюджетного кодексу України.

Згідно з пунктом 7 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів.

Отже, оскільки саме дії ВРП призвели до отримання позивачкою винагороди члена ВРП не у розмірі, визначеному Законом № 1798-VIII, то, здійснюючи виплату позивачці винагороди члена ВРП в період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосуванням обмеження, відповідач діяв не у спосіб та не в межах, встановлених Конституцією України та Законом № 1798-VIII.

Ураховуючи викладене, погоджуємося з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду щодо протиправності виплати члену ВРП винагороди члена ВРП у розмірі іншому, ніж передбачений Законом № 1798-VІІІ.

На нашу думку, Велика Палата Верховного Суду більшістю голосів дійшла помилкового висновку щодо правомірності виплати позивачці в період з 18.04.2020 по 27.08.2020 винагороди члена ВРПз урахуванням вимог положень частин першої і третьої статті 29 Закону № 294-IX в редакції Закону № 553-IX.

З огляду на викладене вважаємо, що апеляційну скаргу ВРП слід було залишити без задоволення, а постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.02.2024 - без змін.

Судді Н. В. Шевцова

Ж. М. Єленіна

К. М. Пільков

І. В. Ткач