Справа № 280/3421/24
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року Справа № 280/3421/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (Майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, 46001; ), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд.158-б, м. Запоріжжя, 69057; )

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

16.04.2024 до Запорізького окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач-2) в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 від 30.01.2024 №118 про відмову у призначенні пенсії за віком позивачу;

- зобов`язати відповідача-2 призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 03.12.2023, із зарахуванням до загального стажу роботи періоду з 07.06.1981 по 17.02.2000 та з урахуванням заробітної плати згідно із трудовою книжкою серії НОМЕР_2 (стор.4-6) у відповідності до частини 1 статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», обравши найвигідніші 60 місяців заробітку за період з 1981 року по 2000 рік та виплатити заборгованість з пенсійної виплати починаючи з 03.12.2023;

- витребувати у відповідачів усі матеріали пенсійної справи позивача.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 17.04.2024 відкрито провадження у справі №280/3421/24, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення та виклику сторін.

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Обґрунтування позовних вимог викладено в позовній заяві (вх.№17913 від 16.04.2024). Зокрема зазначено, що після досягнення необхідного віку позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком до якої було додано відповідні документи. На підставі наданих документів та відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон України №1058-IV) рішенням відповідача-1 від 30.01.2024 №11 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи. При цьому, відповідачем-1 не враховано до страхового стажу позивача періоди роботи у колгоспі «ім. Горького» згідно архівної довідки №15/К-3-1 від 20.12.2023 з 1979 по 1996, оскільки в архівній довідці зазначено прізвище, ім`я та по батькові в скороченій формі «Кравец Ал-ДР Ал-Др». Зауважено, що архівна довідка видана на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , тож мала бути врахована відповідачем-1 при вирішенні питання щодо призначення позивачу пенсії за віком. Разом із тим вказано, що період роботи позивача в колгоспі з 07.06.1981 по 17.02.2000 підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_2 , оформленою належним чином, без виправлення із зазначенням всіх наказів, встановленого мінімуму та фактично відпрацьованих трудоднів, та зокрема із зазначенням заробітної плати, отримуваної за цей період. Зазначено, що оскільки трудова книжка містить всю необхідну інформацію, зокрема встановлений колгоспом мінімальний трудодень, фактично відпрацьований трудодень, заробітну плату та необхідні печатки, то позивач має право на врахування до стажу роботи періоду роботи у колгоспі та врахування 60 місяців найвигіднішого заробітку за період з 1981 рік по 2000 рік відповідно до записів його трудової книжки. З урахуванням викладеного вказано, що відповідно до частини 2 статті 26 Закону України № 1058-IV позивач має право на призначення пенсії після досягнення 63 років, так як його страховий стаж станом на дату виникнення права на пенсію за віком, а саме з 03.12.2023 складає 21 рік. Вважаючи рішення відповідача-1 протиправним та таким, що порушує право позивача на гарантоване чинним законодавством України пенсійне забезпечення, представник позивача просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач-1 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, матеріали справи містять докази того, що 18.04.2024 документи в електронному вигляді «Ухвала про відкриття спрощеного провадження» за допомогою підсистеми «Електронний суд» доставлені до електронного кабінету Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (а.с.28).

Відповідач-2 заперечив проти позовних вимог та подав до суду відзив на позовну заяву (вх.№19705 від 24.04.2024), в якому зокрема зазначено, що 24.01.2024 позивач звернувся до територіального управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України № 1058-IV. Розглянувши заяву та надані документи, відповідачем-1 було винесено рішення про відмову у призначенні пенсії від 30.01.2024 № 18 у зв`язку з відсутністю передбаченого Законом України № 1058-IV необхідного страхового стажу роботи. Зауважено, що відповідно до наданих позивачем документів було встановлено, що страховий стаж позивача становить 02 роки 04 місяці 02 дні. При цьому, за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи в колгоспі «ім.Горького» згідно архівної довідки №15/К-3-1 від 20.12.2023 з 1979 року по 1996 рік, оскільки в архівній довідці зазначено прізвище, ім`я, по-батькові в скороченій формі та період навчання згідно свідоцтва з 02.10.1978 по 28.12.1978, оскільки відсутні відомості про присвоєння кваліфікації. З посиланням на те, що страховий стаж позивача є меншим ніж передбачено статтею 26 Закону України №1058-IV, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим 14.05.1999 Оріхівським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.8-9).

24.01.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком до якої було додано необхідний пакет документів (а.с.40).

У відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (із подальшими змінами та доповненнями) (далі Порядок № 22-1) передбачено, що з 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунки пенсій в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер.

Відповідно до пункту 4.2. Порядку №22-1 засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що мав розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, а саме Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Рішенням відповідача-1 від 31.01.2024 №18 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Разом з тим, позивачу роз`яснено, що до страхового стажу не враховано періоди роботи у колгоспі «ім. Горького» згідно архівної довідки №15/К-3-1 від 20.12.2023 з 1979 по 1996, оскільки в архівній довідці зазначено прізвище, ім`я та по батькові в скороченій формі « ОСОБА_2 -ДР Ал-Др» (російською мовою) та період навчання згідно свідоцтва з 02.10.1978 по 28.12.1978, оскільки відсутні відомості про присвоєння кваліфікації (а.с.38).

22.02.2024 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області звернулось до відповідача-1 із листом №0800-0304-9/15913 у якому з посиланням на те, що нумерація записів в трудовій книжці послідовна, трудова книжка містить відомості про підстави внесення записів про зарахування на роботу та в архівній довідці заначено, що інших осіб з прізвищем ОСОБА_3 , іменем ОСОБА_4 та по батькові ОСОБА_5 не виявлено просило переглянути рішення №18 від 31.01.2024 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком, з урахуванням наявних в електронній пенсійній справі документів (а.с.37 зворотній бік).

Листом відповідача-1 від 29.02.2024 №19000303-9/10527 Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області повідомлено, що до страхового стажу позивача не враховано період роботи в колгоспі "ім. Горького" згідно архівної довідки від 20.12.2023 № 15/К-3-1, оскільки ім`я та по батькові зазначено в скороченій формі. Трудову книжку НОМЕР_2 дата заповнення 07.02.1986, неможливо взяти до уваги, оскільки дата початку трудової діяльності "07.06.1981" не відповідає даті заповнення, окрім того в даті народження заявника зазначено лише рік народження, число та місяць відсутні (а.с.39).

Вважаючи протиправним рішення відповідача-1 від 31.01.2024 №18 про відмову у призначенні пенсії за віком та не погоджуючись із незарахуванням до загального стажу роботи періоду з 07.06.1981 по 17.02.2000 та з урахуванням заробітної плати згідно із трудовою книжкою серії НОМЕР_2 , у відповідності до частини 1 статті 40 Закону України № 1058-IV, обравши найвигідніші 60 місяців заробітку за період з 1981 року по 2000 рік, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

За приписами статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За змістом пункту 1 частини 1 статті 8 Закону України №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 9 Закону України № 1058-IV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно із статтею 26 Закону України №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років.

Частиною 1 статті 24 Закону України № 1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина 2 статті 24 Закону України № 1058-IV).

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону України № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Закон України №1058-ІV набрав чинності 01.01.2004. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон України № 1788-ХІІ).

Слід зазначити, що Закон України № 1788-XII відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно з пунктом «а» статті 3 Закону України № 1788-XII право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Відповідно до статті 56 Закону України № 1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Аналіз вказаної норми вказує, що для зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі визначено певні умови та порядок. Так, за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, то враховується час роботи за фактичною тривалістю, якщо ж виконував встановлений мінімум трудової участі або не виконував з поважних причин, то зараховується весь період роботи.

Відповідно до статті 62 Закону України № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

12.08.1993 постановою Кабінету Міністрів України № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), пунктами 1 та 3 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за № 310 (далі Положення №310).

Відповідно до пунктів 1, 2 Положень №310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Положень №310).

Згідно з пунктом 6 Положень №310, всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідно до пункту 8 Положень №310, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Отже, виходячи з наведеного можна дійти висновку про те, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімуму трудової участі).

Так, з наданої до матеріалів справи копії оскаржуваного рішенням відповідача-1 від 31.01.2024 №18 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, окрім іншого вбачається, що до страхового стажу позивача не враховано періоди роботи у колгоспі «ім. Горького» згідно архівної довідки №15/К-3-1 від 20.12.2023 з 1979 по 1996, оскільки в архівні довідці зазначено прізвище, ім`я та по батькові в скороченій формі « ОСОБА_2 -ДР Ал-Др» (російською мовою) (а.с.38).

Водночас, з наданого до матеріалів справи розрахунку стажу ОСОБА_1 вбачається, що до страхового стажу позивача зараховано лише період проходження строкової військової служби з 21.04.1979 по 23.04.1981 та період роботи позивача з 01.01.2006 по 29.04.2006 (а.с.17 зворотній бік).

Дослідивши надану до матеріалів справи трудову книжку серії НОМЕР_2 від 07.02.1986, яка видана на ім`я ОСОБА_1 судом, зокрема встановлено, що 07.06.1981 - позивача було прийнято в члени колгоспу «імені Горького» Оріхівського району Запорізької області на посаду шофера та 17.02.2000 звільнено у зв`язку із ліквідацією підприємства (а.с.16).

Водночас вказана трудова книжка містить відомості про встановлений мінімум трудової участі, кількість відпрацьованих трудоднів та заробітну плату, отриману позивачем за період з 1980 по 2000 роки, у розрізі за кожний рік окремо.

Суд звертає увагу, що вказані за спірний період записи трудової книжки містять підписи уповноважених осіб, підстави їх внесення та скріплені печатками, дефектів не мають та з них можливо встановити стаж роботи позивача. Відтак, записи про прийняття на роботу та звільнення з роботи у спірний період вчинені відповідно до вимог Положень №310.

При цьому, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не доведено, що позивач, як член колгоспу, без поважних причин не виконував встановленого мінімуму трудової участі у колгоспі.

Таким чином суд дійшов висновку, що з наданої позивачем при зверненні за призначенням пенсії за віком трудової книжки можна встановити встановлений мінімум трудової участі та кількість відпрацьованих вихододнів позивача за спірний період роботи в колгоспі «імені Горького» з 07.06.1981 по 17.02.2000, а відтак у позивача була відсутня необхідність для надання відповідачеві уточнюючої довідки про встановлений мінімум трудової участі та відпрацьовані трудодні.

Водночас, на підтвердження факту роботи у колгоспі «імені Горького» с. Жовта Круча Оріхівського району Запорізької області позивачем при зверненні за призначенням пенсії та до матеріалів справи додатково надано Архівну довідку Комунальної установи «Трудовий архів» Оріхівської міської ради від 20.12.2023 №15/К-3-1, видану на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18), у якій зокрема зазначено: «В книзі обліку трудового стажу і заробітку колгоспників колгоспу «ім. Горького» (з 30 березня 1993р.- колективне сільськогосподарське підприємство ім. Горького) с. Жовта Круча Оріхівського району Запорізької області за 1979-1996 рр. значиться ОСОБА_6 др, 1960г.р. (так в документі)».

Одночасно у вказаній довідці повідомлено: «1.Згідно з актом про нестачу архівних документів від 15 жовтня 2004 року книги обліку нарахування заробітної плати колгоспу ім. Горького (з 30 березня 1993р.-колективне сільськогосподарське підприємство ім. Горького) с. Жовта Круча Оріхівського району Запорізької області за 1943-2000рр. не збереглися, у зв`язку з чим до архівної установи на зберігання не надходили. 2. В книзі обліку трудового стажу і заробітку колгоспників за 1997-2000рр. відомості про відпрацьовані дні на гр. ОСОБА_1 відсутні. 3. Інших осіб з прізвищем ОСОБА_3 , іменем ОСОБА_4 та по батькові ОСОБА_5 не виявлено».

Суд звертає увагу, що зазначена довідка містить відомості про професію позивача, встановлений мінімум трудової участі та кількість відпрацьованих трудоднів та підстави її видачі, засвідчена підписом уповноваженої особи та скріплена печаткою.

Суд критично сприймає посилання відповідача-1 на неможливість врахування до страхового стажу періоду роботи позивача у колгоспі «ім. Горького» згідно архівної довідки №15/К-3-1 від 20.12.2023 з 1979 по 1996, оскільки в архівній довідці зазначено прізвище, ім`я та по батькові в скороченій формі «Кравец Ал-Др Ал-Др» (російською мовою) та зауважує, що ім`я ОСОБА_1 у перекладі на російську мову може значиться, як ОСОБА_6 , а відтак зазначені імена є тотожними.

Водночас, суд вважає за необхідне наголосити, що вказаний відповідачем недолік архівної довідки №15/К-3-1 від 20.12.2023 не перешкоджає встановити особу позивача та період його роботи у колгоспі «імені Горького». Крім того, такий недолік не є тим недоліком, який може мати наслідком порушення конституційного права позивача на пенсійне забезпечення.

Таким чином, факт роботи позивача в колгоспі «імені Горького» с. Жовта Круча Оріхівського району Запорізької області у період з 07.06.1981 по 17.02.2000 підтверджується, зокрема, наданою до матеріалів справи копією трудової книжки серії НОМЕР_2 від 07.02.1986 та Архівною довідкою Комунальної установи «Трудовий архів» Оріхівської міської ради від 20.12.2023 №15/К-3-1.

Щодо викладених у листі №1900-0303-9/10527 від 29.02.2024 доводів відповідача-1 про неможливість врахування трудової книжки серії НОМЕР_2 , оскільки дата початку трудової діяльності не відповідає даті заповнення трудової книжки, а у даті народження вказано лише рік народження без зазначення числа та місяця, суд зазначає, що такі підстави не є належними для відмови у призначенні пенсії за віком та не може позбавляти права позивача на призначення пенсії, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Такий висновок в повній мірі узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17, згідно із яким відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Окрім того, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 у справі №593/283/17 та від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

Водночас, суд звертає увагу, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.

Дана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду в постанові від 06.04.2022 у справі № 607/7638/17.

Також слід зазначити, що відповідно до частини третьої статті 44 Закону України №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно з частиною першою статті 101 Закону України № 1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Відтак, враховуючи вищенаведене, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності. Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області таким правом не скористалося.

Згідно із висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на зарахування до його страхового стажу періоду роботи у колгоспі «імені Горького» с. Жовта Круча Оріхівського району Запорізької області з 07.06.1981 по 17.02.2000, який підтверджений записами у трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 07.02.1986 та наданою позивачем Архівною довідкою Комунальної установи «Трудовий архів» Оріхівської міської ради від 20.12.2023 №15/К-3-1.

На переконання суду, за наявності формальної підстави для відмови позивачу в призначенні пенсії за віком, законної мети такої відмови, яка спрямована на те, щоб відповідна пенсія була призначена тим особам, які мають на це законне право, в той же час позбавлення позивача права на призначення пенсії за віком, за встановлених судом вище обставин, буде не пропорційним втручанням в її право на отримання відповідних пенсійних виплат, гарантоване статтею 1 протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи вище викладене у сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та протиправність прийнятого відповідачем-1 рішення від 31.01.2024 №18 та наявність підстав для його скасування.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача провести призначення пенсії позивачу із врахуванням заробітної плати позивача згідно із трудовою книжкою серії НОМЕР_2 у відповідності до частини 1 статті 40 Закону України № 1058-IV, обравши найвигідніші 60 місяців заробітку за період з 1981 року по 2000 рік та виплатити заборгованість з пенсійної виплати починаючи з 03.12.2023, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин.

Тобто, в розумінні КАС України права, свободи та інтереси особи підлягають захисту у разі встановленням судом факту їх порушення.

Як було встановлено вище, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 30.01.2024 №18 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. Підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугувала відсутність, на думку відповідача-1, передбаченого статтею 26 Закону України № 1058-IV необхідного страхового стажу.

Враховуючи, що відповідачем-1 прийнято рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, то обчислення належного позивачу розміру пенсії не проводилося та, відповідно, питання щодо врахування чи не врахування заробітної плати позивача згідно із трудовою книжкою серії НОМЕР_2 у відповідності до частини 1 статті 40 Закону України № 1058-IV, обравши найвигідніші 60 місяців заробітку за період з 1981 року по 2000 рік відповідачем-1 вирішено не було. Підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого розрахунку будуть порушені на момент вирішення даного спору у суду відсутні, тому вказані позовні вимоги заявлено передчасно.

Водночас, надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, варто зважати на його ефективність з точки зору Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Так, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Крім того, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею Конвенції повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Водночас, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 58 Закону України №1058-IV, Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Згідно з підпунктом 3 пункту 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, яке затверджене постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за №40/26485, Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

З аналізу наведеного вбачається, що на цей час органи Пенсійного фонду України відповідно до покладених на них завдань, зокрема, призначають (здійснюють перерахунок) і виплачують пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Таким чином, нарахування пенсії відноситься до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а тому суд не може втручатися в його дискреційні повноваження та визначати період, який слід враховувати при обчисленні пенсії позивачу.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.04.2019 у справі №204/362/17 вказано, що єдиним органом, до повноважень якого належить вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права на призначення пенсії, є територіальний орган Пенсійного фонду, до якого особа звернулася із відповідною заявою. При цьому за наслідками розгляду заяви пенсійний орган повинен прийняти відповідне рішення, яке повинно бути вмотивованим. У цій же справі Верховний Суд вказав, що відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, не надав оцінку відомостям, наявним або відсутнім у трудовій книжці позивача, в той час як суд, як орган уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, позбавлений можливості приймати таке рішення, оскільки це буде свідчити про перебирання на себе судом повноважень, наданим виключно органам Пенсійного фонду.

Суд звертає увагу, що Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, як структурний підрозділ органу, що мав розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком, визначено засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності відповідно до пункту 4.2. Порядку №22-1, рішення якого про відмову в призначенні пенсії за віком оскаржив позивач.

Наведене свідчить, що у Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відповідно до приписів Порядку №22-1 відсутні повноваження для вирішення питання щодо призначення позивачу пенсії за віком, у зв`язку із чим, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, оскільки зазначене Управління у даному випадку не уповноважене на розгляд заяви ОСОБА_1 та вирішення питання щодо призначення йому пенсії за віком із зарахуванням до його страхового стажу періоду роботи у колгоспі «імені Горького» с. Жовта Круча Оріхівського району Запорізької області з 07.06.1981 по 17.02.2000.

З огляду на встановлені вище обставини у їх сукупності, суд вважає належним способом захисту порушених прав позивача у заявленому до розгляду спорі є зобов`язання відповідача-1 зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України № 1058-IV, період його роботи у колгоспі «імені Горького» с. Жовта Круча Оріхівського району Запорізької області з 07.06.1981 по 17.02.2000, у зв`язку із чим повторно розглянути заяву позивача від 24.01.2024 щодо призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією №К4М5-150К-9Х77-В313 від 15.04.2024 (а.с.7).

За таких обставин, судовий збір у розмірі 1211,20грн підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, як органу яким було прийнято оскаржуване рішення.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (Майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, 46001; ), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд.158-б, м. Запоріжжя, 69057; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (Майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, 46001; ) №18 від 30.01.2024 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (Майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, 46001; ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України № 1058-IV, період його роботи у колгоспі «імені Горького» с. Жовта Круча Оріхівського району Запорізької області з 07.06.1981 по 17.02.2000, у зв`язку із чим повторно розглянути заяву позивача від 24.01.2024 щодо призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (Майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, 46001; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) судовий збір у розмірі 1211,20грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 03.06.2024.

Суддя І.В.Садовий