Справа № 420/18759/21
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

03 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пекного А.С.,

секретаря Шестакової А.В.,

за участю:

позивача Чантурідзе Г.С.,

представника відповідача Елісашвілі О.М.,

розглянувши у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження клопотання позивача про зупинення провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії

встановив:

07.10.2021 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Одеської обласної прокуратури (далі відповідач), у якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури (у минулому - прокуратури Одеської області), яка є правонаступником прокуратури Одеської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем ОСОБА_1 , а саме невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного за частиною 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 до 14.03.2021;

зобов`язати відповідача сплатити на користь позивача ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1072310 (один мільйон сімдесят дві тисячі триста десять) гривень 00 копійок.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури (у минулому - прокуратури Одеської області), яка є правонаступником прокуратури Одеської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем ОСОБА_1 , а саме невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 до 14.03.2021 та зобов`язання відповідача сплатити на користь позивача ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1072310 (один мільйон сімдесят дві тисячі триста десять) гривень 00 копійок відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2022 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21.03.2024 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2022 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Розпорядженням Одеського окружного адміністративного суду № 24 від 12.04.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 420/18759/21.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 справа № 420/18759/21 розподілена на суддю Пекного А.С.

Ухвалою від 17.04.2024 адміністративну справу прийнято до провадження Одеського окружного адміністративного суду, вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження та розпочато розгляд справи спочатку, а також призначено підготовче засідання.

В подальшому позивачем подано клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.

Відповідачем 09.05.2024 подано пояснення щодо клопотання позивача, за змістом яких відповідач заперечує проти зупинення провадження у справі, мотивуючи це тим, що правовідносини у цій справі і справі № 300/2457/19, яка розглядається об`єднаною палатою Верховного Суду не є подібними.

У підготовчому засіданні судом з`ясовано, що суть клопотання позивача полягає у зупиненні провадження по справі до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 300/2457/19.

Позивач наполягав на задоволенні клопотання.

Представник відповідача заперечувала проти зупинення провадження у справі з мотивів, викладених у поясненнях.

Заслухавши учасників справи та оцінивши їх доводи, перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до таких висновків.

У частині першій статті 236 КАС України наведені обставини, наявність яких є обов`язковою підставою для зупинення провадження у справі, а у частині другій цієї статті - ті, за наявності яких суд має право зупинити провадження у справі.

Як передбачено пунктом 5 частини 2 статті 236 КАС України, суд має право зупинити провадження у справі в разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.

Своєю чергою, передбачена пунктом 5 частини другої статті 236 КАС України підстава зупинення провадження у справі покликана забезпечити єдність судової практики у спорах з подібними правовідносинами.

Водночас, КАС України не містить дефініції терміну «подібні правовідносини».

У контексті цієї справи, яка розглядається Одеським окружним адміністративним судом, слід зазначити, що в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач покликається на те, що у період з 15 жовтня 2014 року по 05 квітня 2021 року він перебував у трудових відносинах з прокуратурою Одеської області. З 01 липня 2015 року по 14 березня 2021 року заробітна плата виплачувалася позивачу із урахуванням посадових окладів, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова №505), всупереч положенням частини першої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).

Позивач указав, що окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного Кодексу України (далі - БК України) у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року.

За викладених обставин позивач уважає, що належним способом захисту його прав є застосування частини третьої статті 152 Конституції України як норми прямої дії та стягнення на його користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за частиною третьою статті 81 Закону № 1697-VII, завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, що визнані неконституційними.

Отже, предметом спору, який визначив позивач, є стягнення збитків (матеріальної шкоди) у вигляді недоотриманої частини заробітної плати за період з 01 липня 2015 року по 14 березня 2021 року.

Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Наразі спеціального закону, який визначав би порядок відшкодування шкоди, право на яке визначене частиною 3 статті 152 Конституції України, на законодавчому рівні не прийнято.

З урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21 березня 2024 року у цій справі №420/18759/21, визначальним для вирішення цього спору є саме питання відшкодування матеріальної шкоди за помилку держави, а не перерахунок чи то правильність нарахування заробітної плати прокурора.

Судом встановлено, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 березня 2024 року передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду справу №300/2457/19 за позовом судді у відставці до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, про стягнення з Державного бюджету шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби 46572,26 грн.

У справі №300/2457/19 спір виник з того, що рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, на підставі яких, щомісячно, починаючи з жовтня 2016 року по лютий 2018 року, з довічного грошового утримання позивача, утримувались суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Всього утримано 46572,26 грн.

Позивач стверджував, що застосування пенсійним органом закону, який не відповідає положенням Конституції України призвело до звуження змісту та обсягу гарантованого Основним Законом права на майно, зокрема на пенсійні виплати, на які він міг очікувати. Позивач вважав, що суми податку, які утримані із його довічного грошового утримання, підлягають відшкодуванню державою як упущена вигода. Це право, як зазначив позивач, передбачене статтею 152 Конституції України та статтею 1175 Цивільного кодексу України.

Як визначено в згаданій ухвалі від 11 березня 2024 року, ключовими правовими питаннями у справі №300/2457/19 є наявність або відсутність у позивача права на відшкодування шкоди завданої актом, який визнано неконституційним, за період дії відповідного Закону до визнання його неконституційним, а також застосовність в цьому контексті положення статті 1175 Цивільного кодексу України, присвяченого відшкодуванню шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності.

Також зазначено, що у практиці Верховного Суду немає єдиного підходу до розв`язання питання щодо відшкодування шкоди завданої актом, який визнано неконституційним за період дії відповідного Закону до визнання його неконституційним; а аналіз судових рішень Верховного Суду у спорах про відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами свідчить, що висновки щодо застосування частини третьої статті 152 Конституції України неоднакові, правові позиції відрізняються різними теоретичними підходами до розуміння правової природи рішень Конституційного Суду України, їх дії в часі.

Як зазначив Верховний Суд у згаданій ухвалі, доктринальні напрацювання щодо завдання матеріальної та моральної шкоди неконституційним актом також поділяються на два кардинально різних підходи, а отже є потреба в узагальненні судової практики та напрацюванні єдиного підходу до розгляду подібних спорів.

При цьому підставами для передачі справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, серед іншого, зазначено: - спір у цій справі має розглядатись за правилами, визначеними КАС України; - зважаючи на те, що частина 3 статті 152 Конституції України застосовується як норма прямої дії, шкоду, завдану фізичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, повинна відшкодовувати держава Україна, в особі державного органу.

В аспекті змісту пункту 5 частини 2 статті 236 КАС України та у світлі обставин цієї справи та справи №300/2457/19, яка знаходиться на розгляді об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, суд вбачає подібність правовідносин саме у питаннях, які мають вирішити суди у зазначених справах: наявності або відсутності у позивача права на відшкодування шкоди завданої актом, який визнано неконституційним, за період дії відповідного Закону до визнання його неконституційним, а також застосовності для цього положення статті 1175 Цивільного кодексу України, присвяченого відшкодуванню шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності.

При цьому ключовим є саме питання щодо відшкодування шкоди завданої актом, який визнано неконституційним за період дії відповідного Закону до визнання його неконституційним, а не правомірність застосування учасниками спору протягом певного періоду того чи іншого закону, який згодом був визнаний таким, що не відповідає Конституції України.

В такому контексті відмінність у цих справах суб`єктного складу та нормативного регулювання відносин, застосуванням якого спричинена шкода, не є вирішальним чинником, який би утворював недоцільність зупинення провадження по даній справі.

Адже ключовим питанням в означеному спорі є наявність або відсутність у позивача права на відшкодування шкоди завданої актом, який визнано неконституційним, за період дії відповідного Закону до визнання його неконституційним, що притаманно також і розглядуваному спору по справі 420/18759/21. При цьому Об`єднаній палаті КАС під час розв`язання спору по справі № 300/2457/19 належить напрацювати єдиний підхід до розгляду подібних спорів, що також перебуває у площині інтересів сторін, адже сприяє юридичній визначеності.

Той факт, що позивач не посилається на положення статті 1175 Цивільного кодексу України, мотивуючи свою позицію виключно приписами статті 152 Конституції України як нормою прямої дії, не впливає на висновки суду з огляду на принцип «jura novit curia» (суд знає закони), відповідно до якого, зокрема, суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін, а також суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору.

Положення статті 1175 Цивільного кодексу України, що регулюють право особи на відшкодування шкоди, завданої їй нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований, можуть бути використані як важливий, але додатковий аргумент, що має посилити обґрунтування неприпустимості відмови у судовому захисті конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України. Такий підхід відповідає конституційно визначеному принципу відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, зокрема юридичної відповідальності, прямій дії та найвищій юридичній силі норм Конституції України і водночас враховує релевантні процесуальні положення, які забороняють судам відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

За таких обставин та виходячи з тієї думки, що правові висновки у справі №300/2457/19 матимуть вирішальне значення для розглядуваного спору в аспекті наявності або відсутності у позивача права на відшкодування шкоди завданої актом, який визнано неконституційним, за період дії відповідного Закону до визнання його неконституційним та застосовності в цьому контексті положення статті 1175 Цивільного кодексу України, присвяченого відшкодуванню шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності, суд вважає за необхідне відповідно до пункту 5 частини 2 статті 236 КАС України провадження по справі зупинити до набрання законної сили судовим рішенням по вказаній справі.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 179 183, 236, 243, 248, 250, 256, КАС України, суд

ухвалив:

Клопотання позивача щодо зупинення провадження у справі задовольнити.

Зупинити провадження у справі № 420/18759/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - до набрання законної сили судовим рішенням об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №300/2457/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 03.06.2024.

Суддя А.С. Пекний