Справа № 480/13822/21
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: А.І. Сидорук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 р. Справа № 480/13822/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Сумської митниці на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.10.2023, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021 по справі № 480/13822/21

за позовом ОСОБА_1

до Слобожанської митниці Держмитслужби , Сумської митниці

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Слобожанської митниці Держмитслужби, Сумської митниці , в якому просила:

-визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Слобожанської митниці Держмитслужби № та № від 22.06.2021.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Слобожанської митниці Держмитслужби від 22.06.2021 № , а саме в частині застосування до ОСОБА_1 штрафної (фінансової) санкції в розмірі 2312,58 грн та від 22.06.2021 № , в частині застосування до ОСОБА_1 штрафної (фінансової) санкції в розмірі 1051,17 грн.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено до апеляційної інстанції як позивачем в частині відмови у задоволені частини його вимог, так і відповідачем в частині задоволення позову, кожен із апелянтів посилаючись на порушення судом норм матеріального права, та неврахування фактичних обставин, просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення: позивач в частині відмови у задоволені вимог, а відповідач в частині задоволення вимог позивача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що підставою для проведення документальної перевірки по суті є надходження листів від Сумської обласної прокуратури (№ 31-146вих-21 від 11.02.2020 року) та від Головного управління Нацполіції в Сумській області (№2714/117/24/6-2021 від 29.03.2021 року), які не являється визначеною частиною 2 статті 351 МК України підставою для призначення та проведення документальної невиїзної перевірки, що свідчить про її проведення не на підставі, визначеної законом - МК України. Вказує, що сума грошового переказу на ім`я компанії LLC.BUAS в розмірі 6758 дол.США вже включала в себе вартість перевезення (транспортування) ТЗ, адже згідно наявного в матеріалах справи коносамента про морське перевезення ТЗ № ZIMUORF0818296, вантажоотримувачем ТЗ з США у Грузії вказано саме грузинську компанію LLC.BUAS і це підтверджує той факт, що отримувачем компенсаційної оплати за транспортно-експедиційні послуги відносно імпортованого ТЗ являється саме вказана компанія, яка ці витрати понесла. Проте, відповідачем за результатами проведеної документальної перевірки здійснено невірний розрахунок податкового зобов`язання із розрахунку дійсної митної вартості ТЗ шляхом додавання до суми 6758 дол.США (яка вже включала вартість транспортування ТЗ до України) повторно вартості транспортування ТЗ в Україну в розмірі 400 дол.США, що у загальному рахунку утворило базу оподаткування в сумі 7158 дол.США. З огляду на вказане зазначає, що відповідачем було двічі враховано у визначеній ним митній вартості ТЗ вартість його доставки до України, що свідчить про невірність проведеного ним розрахунку та завищення розміру податкового зобов`язання позивача, визначеною митницею як контролюючим органом.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що у повідомленні від 22.04.2021 №7.14-08-2/7.14-19/10/5317 зазначалося, що відповідно до вимог пунктів 2 та 4 частини першої статті 350 Митного кодексу України особи, що перевіряються мають право: - надавати посадовим особам митного органу, які проводять перевірку, письмові заяви, зауваження, пояснення з питань, що стосуються перевірки: - надавати посадовим особам митного органу всі наявні у їх розпорядженні документи та відомості, що підтверджують процедури декларування та митного оформлення товарів до відповідного митного режиму, а також дотримання вимог законодавства з питань митної справи, яке отримала ОСОБА_1 27.04.2021 року. Однак, заходів не було вжито і на адресу митниці не надходили документи, заяви, зауваження. При цьому, в акті документальної невиїзної перевірки від 11.05.2021 №20/21/7.14- 19/ в абз. 2, 3 стор.10 акта зазначено, що «платник податків мав можливість дотриматися норм чинного законодавства, зокрема надати до митного оформлення первинні документи про сплату за транспортний засіб та його транспортування, однак не вжив достатніх заходів для цього через те, що він діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності. Вказує, що невиконання або неналежне виконання встановлених законодавством вимог є наслідком дій (бездіяльності) особи, які кваліфікуються як умисні, оскільки як невиконання так і неналежне виконання є порушенням обов`язків закріплених за платником податків у статтях 16 та 36 Податкового кодексу України.

У поданому до суду письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог без змін, а скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.09.2018 платежем SW241926O76593 Blyzniuk Mykola Ivanovych здійснив сплату коштів у розмірі 6758 дол. США за транспортний засіб VolksWagen Passat SE, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 (а.с.52).

27.12.2018 уповноваженою особою від позивача, як декларанта - ОСОБА_2 , при митному оформленні надано: ордер замовлення на купівлю товару від 07.12.2018 № 319413 (а.с.45); документ права власності на транспортний засіб - Maryland certificate of selvage від 12.09.2018 № U804220 (а.с.48); висновок експертного дослідження від 21.12.2018 № 19/5944/2546 (а.с.49-51); квитанцію про сплату митних платежів № N1DUO42510 від 14.12.2018; інші документи та митну декларацію № UA805180/2018/025983, в якій зазначено митну вартість транспортного засобу ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 у сумі 4588 дол. США, виходячи з його фактурної вартості у розмірі 4188 дол. США (а.с.43).

11.02.2021 Сумською обласною прокуратурою та 29.03.2021 Головним управлінням Національної поліції України в Сумській області повідомлено Слобожанську митницю про можливі порушення вимог законодавства, а саме в частині митного оформлення вантажних відправлень автомобілів, що надходять морським шляхом (а.с.114-115).

21.04.2021 Слобожанською митницею було видано наказ № 128 про проведення щодо позивача у період з 29.04.2021 по 30.04.2021 документальної невиїзної перевірки з питань правильності визначення бази оподаткування та повноти нарахування митних платежів за митною декларацією № UA805180/2018/025983 (а.с.26).

22.04.2021 позивачу направлено повідомлення про проведення невиїзної перевірки (а.с.27-28), яке ним отримано.

11.05.2021 щодо позивача було складено акт № 20/21/7.14-19/ про результати документальної невиїзної перевірки (а.с.29-42), в якому встановлено заниження відповідачем податкових зобов`язань за митною декларацією № UA805180/2018/025983 по сплаті ввізного мита на суму 7007,82 грн та по сплаті ПДВ на суму 15417,21 грн (а.с.39).

14.06.2021 позивач ознайомився з актом перевірки (а.с.39), надавши заперечення до нього на 4 арк. (а.с.55-58).

22.06.2021 Слобожанською митницею було прийнято висновок № 6/7.14-19 від 22.06.2021 на заперечення позивача, в якому зазначено про правомірність висновків акту перевірки (а.с.63-69).

22.06.2021 Слобожанською митницею на підставі акту було прийнято податкові повідомлення-рішення: № про збільшення суми зобов`язання зі сплати ПДВ на 15417,21 грн та застосовано штраф у сумі 3854,30 грн (а.с.87-90); № про збільшення суми зобов`язання зі сплати мита на 7007,82 грн та застосовано штраф у сумі 1751,96 грн (а.с.83-86).

Вважаючи спірні податкові -повідомлення рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Слобожанської митниці Держмитслужби від 22.06.2021 № , а саме в частині застосування до ОСОБА_1 штрафної (фінансової) санкції в розмірі 2312,58 грн та від 22.06.2021 № , в частині застосування до ОСОБА_1 штрафної (фінансової) санкції в розмірі 1051,17 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про застосування відповідачем невірної норми Податкового кодексу України (п. 123.2 ст. 123), що, в свою чергу, спричинило протиправне визначення відсоткового значення нарахованого штрафу 25%, замість належного застосування п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України, що передбачає 10% штрафу від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог суд першої інстанції погодився з висновком митного органу про про заниження позивачем бази оподаткування митної вартості товару на суму 2570 дол. США, із розрахунку (6758 + 400) - (4188 + 400) та заниження позивачем податкового зобов`язання зі сплати мита на суму 7007,82 грн (19518,28 - 12510,46) та зі сплати ПДВ на суму 15417,21 грн (44495,58 - 29078,37), що є порушенням митного законодавствп..

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо законності проведення відповідачем документальної невиїзної перевірки позивача, суд зазначає, що 10.04.2008 Україна шляхом ратифікації Протоколу про вступ України до Світової організації торгівлі (далі - СОТ) приєдналася до Генеральної угоди з тарифів та торгівлі (далі - ГАТТ) чим взяла на себе зобов`язання, серед іншого, дотримуватися положень ГАТТ/СОТ. Згідно з частиною першою статті 8 ГАТТ держави-члени СОТ визнають скорочення до мінімуму обсягу і складності імпортних та експортних формальностей, а також зменшення і спрощення вимог щодо митної документації.

10.04.2008 Україна шляхом ратифікації Протоколу про вступ України до Світової організації торгівлі (далі - СОТ) приєдналася до Генеральної угоди з тарифів та торгівлі (далі - ГАТТ) чим взяла на себе зобов`язання, серед іншого, дотримуватися положень ГАТТ/СОТ. Згідно з частиною першою статті 8 ГАТТ держави-члени СОТ визнають скорочення до мінімуму обсягу і складності імпортних та експортних формальностей, а також зменшення і спрощення вимог щодо митної документації.

Відповідно до положень Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур (у редакції протоколу від 26.06.1999, до якого Україна приєдналася Законом України від 05.10.2006 № 227-V) основними принципами митного оформлення є мінімізація процедур митного контролю для випуску товарів.

Таким чином, на міжнародному та національному рівні закріплено принцип мінімального та вибіркового митного втручання на етапі пропуску та під час здійснення митного оформлення для скорочення часу на митні формальності з метою сприяння міжнародному товарообігу та суб`єктам зовнішньоекономічної діяльності.

В той же час, відповідно до статті 17 Угоди про застосування статті 7 ГАТТ ніщо не повинно тлумачитись так, що обмежує або ставить під сумнів право митних адміністрацій упевнитися в істинності або точності будь-якої заяви, документа чи декларації, поданої для цілей митного оцінювання. Тому, разом з принципом мінімального втручання на етапі пропуску та митного оформлення в системному та логічному зв`язку для забезпечення повноти нарахування та сплати податків і зборів закріплено право митних органів здійснювати контрольні функції після операцій митного контролю та митного оформлення. Зазначене право митних органів закріплене у стандартному правилі розділу 2 Міжнародної Конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, зокрема: митна служба має можливість достягнення платежів шляхом здійснення поглибленого аудиту після закінчення операцій митного контролю. Відповідно до пункту 4.14 зазначеної Конвенції у випадках, коли митна служба виявляє, що помилки, допущені в декларації на товари або при нарахуванні мита та податків, призведуть або призвели до стягнення чи призначення суми мита та податків меншої, ніж це встановлено законодавством, вона виправляє помилки та стягує недоплачені суми.

Статтею 336 Митного кодексу України передбачено, що митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами митних органів шляхом, зокрема, проведення документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів.

Документальна перевірка - це сукупність заходів, за допомогою яких митні органи переконуються у правильності заповнення митних декларацій, декларацій митної вартості та в достовірності зазначених у них даних, законності ввезення (пересилання) товарів на митну територію України або на територію вільної митної зони, вивезення (пересилання) товарів за межі митної території України або за межі території вільної митної зони, а також своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних та інших платежів, а також пені, контроль за справлянням яких покладено на митні органи.

Частиною третьою статті 345 Митного кодексу України передбачено, що митні органи мають право здійснювати митний контроль шляхом проведення, зокрема, документальних невиїзних перевірок дотримання законодавства України з питань митної справи щодо:

- правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів;

- обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування;

- правильності класифікації згідно з УКТ ЗЕД товарів, щодо яких проведено митне оформлення;

- відповідності фактичного використання переміщених через митний кордон України товарів заявленій меті такого переміщення та/або відповідності фінансових і бухгалтерських документів, звітів, договорів (контрактів), калькуляцій, інших документів підприємства, що перевіряється, інформації, зазначеній у митній декларації, декларації митної вартості, за якими проведено митне оформлення товарів у відповідному митному режимі; законності переміщення товарів через митний кордон України, у тому числі ввезення товарів на територію вільної митної зони або їх вивезення з цієї території.

Результати перевірки оформлюються актом (довідкою) та є підставою для самостійного визначення митним органом суми податкового зобов`язання підприємства щодо сплати митних платежів, застосування заходів, передбачених законами України.

Відповідно до статті 351 Митного кодексу України предметом документальних невиїзних перевірок є дані про своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України підприємствами, а також при переміщенні товарів через митний кордон України громадянами з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств.

Документальна невиїзна перевірка проводиться у разі:

1) виявлення ознак, що свідчать про можливе порушення законодавства України з питань митної справи, за результатами аналізу електронних копій митних декларацій, інформації, що стосується товарів, митне оформлення яких завершено, отриманої від суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та виробників таких товарів, з висновків акредитованих відповідно до законодавства експертів;

2) надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих митному органові документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.

Документальна невиїзна перевірка проводиться на підставі наказу митного органу.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Митного кодексу України документальні перевірки дотримання вимог законодавства України з питань митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів, проводяться митними органами з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України контролюючий орган має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.

На період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 Податкового Кодексу України (Закон України від 13.05.2020 No591-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19) в частині абзацу 10 пункту 52-2 підрозділу XX «Перехідні положення» ПКУ.

Законом України від 16.10.2020 № 466- IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» пункт.75.1 статті 75 ПКУ доповнено абзацом третім, згідно з яким порядок планування документальних перевірок митних органів, проведення та оформлення їх результатів встановлюються МКУ (Закон набрав чинності 23.05.2020)

Таким чином, мораторій на проведення документальних перевірок контролюючими органами стосувався перевірок передбачених Податковим кодексом України.

Вищезазначений мораторій на проведення документальних перевірок контролюючими органами не розповсюджувався на митні органи.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що документальна невиїзна перевірка дотримання позивачем вимог законодавства з питань митної справи проводилась в межах встановлених законодавством строків.

Судовим розглядом встановлено, що підставою для винесення податкових повідомлень-рішень № від 22.06.2021., відповідно до якого позивачу у зв`язку з порушенням ч.ч. 1, 2 ст. 51, п. 2 ч. 2 ст. 52, ч. 21 ст. 58, ст. 368 та ч. 1 ст. 257 Митного кодексу України, п. 36.1 ст. 36 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем - мито на товари, що ввозяться суб`єктами підприємницької діяльності та громадянами, - на загальну суму 19271,51 грн, та податкового повідомлення-рішення від 22.06.2021 та № , відповідно до якого позивачу у зв`язку з порушенням ч.ч. 1, 2 ст. 51, п. 2 ч. 2 ст. 52, ч. 21 ст. 58, ст. 368 та ч. 1 ст. 257 Митного кодексу України, п. 36.1 ст. 36, п. 190.1 ст. 190 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем - податок на додану вартість з ввезених на територію України товарів - на загальну суму 8759,78 грн., слугував акт від 11.05.2021 № 20/21/7.14-19/.

Зі змісту цього акту вбачається, що при проведенні перевірки митним органом були використані наступні документи: копія електронної митної декларації від 27.12.2018 р. № UA805180/2018/025983 з товаросупровідними документами, які надані при митному оформленні; лист Державної митної служби України від 09.02.2021 р. № 08-7.14-02/8.7/2221; лист Сумської обласної прокуратури від 11.02.2021 №31-146 вих-21 та Головного управління Національної поліції в Сумській області від 29.03.2021 №2714/117/24/6-2021, суд вбачає, що ними, зокрема, надана інформація про транзакції з наданням копій платіжних доручень в іноземній валюті (вихідні через SWIFT), які здійснені громадянами (в тому числі і позивачем) на іноземні рахунки за товар та витрати на транспортування (з прив`язкою до марки та ідентифікаційного номера VIN транспортного засобу) та копії інвойсів (із засвідченням особою, на яку виписаний інвойс); автоматизована система митного оформлення «Інспектор».

Так, судом встановлено, що митному органу, у тому числі, було надано платіжні доручення та інвойси за транспортний засіб, що був придбаний позивачем і оскільки вказані платіжні документи та інвойси позивачем при здійсненні митного оформлення автомобіля до митної декларації митному органу не надавалися, суд дійшов висновку про наявність підстав у контролюючого органу для призначення та проведення перевірки відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 336, п. 1 ч. 3 ст. 345, п. 1 ч. 2 ст. 351 Митного кодексу України.

Що стосується визначення та контролю митної вартості товарів, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом "а" та пунктом "b" частини 2 статті 7 Генеральної Угоди з тарифів і торгівлі (ГАТТ 1947) передбачено що:

а) оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито, або подібного товару і не повинна ґрунтуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості.

b) під "дійсною вартістю" слід розуміти ціну, за яку, під час та в місці, визначеними законодавством імпортуючої країни, такий чи подібний товар продається або пропонується до продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції. У тому ступені, в якому на ціну такого чи подібного товару впливає кількість окремої транзакції. ціна, що розглядається, повинна єдиним способом пов`язуватися або з порівнюваними кількостями, або із кількостями, не менш сприятливими для імпортерів, ніж ті, в яких більший обсяг товарів продається у торгівлі між країнами експорту та імпорту.

Нормою ст.39 Митного кодексу України (далі МК України) визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до ч.1 ст.50 МК України відомості про митну вартість товарів використовуються для нарахування митних платежів та розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.

Митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм глави 9 МК України.

Згідно норм п.2 ч.2 ст. 52 та ч.21 ст.58 МК України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Документи, що подаються для підтвердження заявленої митної вартості товарів визначені ч.2 ст. 53 МК України.

Відповідно до норми п.4 ч.5 ст.54 МК України митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право проводити перевірки після їх випуску в порядку, визначеному статтями 345-354 МК України.

Приписом ч.8 ст.264 МКУ передбачено, що з моменту прийняття митним органом митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.

Нормою ч.1 ст.55 МК України передбачено, що рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених ч.6 ст. 54 МК України виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Відповідно до п.п. 54.3.6 п.54.3 ст.54 ПК України у разі, якщо результати митного оформлення, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях, митний орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань.

Відповідно до ст. 278 МК України датою виникнення податкових зобов`язань із сплати мита є дата подання митному органу митної декларації або дата нарахування такого податкового зобов`язання митним органом у випадках, визначених цим Кодексом та законами України.

Приписом п. 190.1 ст. 190 ПК України базою оподаткування податком на додану вартість для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу ІІІ МК України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.

Виходячи із аналізу вказаних норм, декларант під час митного оформлення повинен надати достовірні відомості щодо митної вартості товару, яка включає в себе його дійсну фактурну вартість, а у випадку її заниження і не виявлення цього під час митного оформлення, зазначене не може бути підставою для звільнення платника від сплати митних платежів, якщо такі порушення були виявлені у подальшому.

Судовим розглядом встановлено, що дійсна фактурна вартість транспортного засобу згідно ордеру замовлення на купівлю товару від 07.12.2018 № 319413 та інвойса від 26.09.2018 № 201892624 складає 6758 дол. США (т.ІІ а.с.86, 89).

В той же час, позивачем заявлено митну вартість ТЗ у сумі 4588 дол. США, із розрахунку 4188 дол. США - фактурної вартості та 400 дол. США - витрат на транспортування, заявлених декларантом (а.с.43).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про заниження позивачем бази оподаткування митної вартості товару на суму 2570 дол. США, із розрахунку (6758 + 400) - (4188 + 400), що є порушенням митного законодавства.

Вирішуючи питання щодо правомірності спірних рішень, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, фактичною базою оподаткування товару є сума у розмірі 7158 дол. США.

7158 дол. США в перерахунку на гривню, по курсу станом на 27.12.2018 - 27,267788 грн за дол. США, складає 195182,83 грн.

Доводи позивача що базою оподаткування товару є сума у розмірі 6758 дол. США судом не приймаються, оскільки це сума фактурної вартості товару, без 400 дол. США, які є витратами на транспортування, про що уповноваженою особою в митній декларації зазначено митну вартість у розмірі 125104,61 грн з розрахунку (4188 + 400) дол. США.

Таким чином, у відповідності до норми ст. 374 МК України мито за товар у розмірі 10% фактурної вартості складає 19518,28 грн.

На підставі норм ст. 191, 218 ПК України податок на додану вартість фактично складає 44495,58 грн, з розрахунку 20% (фактурної вартості товару у розмірі 195182,83 грн + мито у розмірі 19518,28 + акцизний податок у фіксованому розмірі 7776,77 грн).

В той же час, у декларації уповноваженою особою від позивача розраховано мито у сумі 12510,46 грн та ПДВ у розмірі 29078,37 грн з розрахунку 125104,61 + 12510,46 + 7776,77, що призвело до заниження позивачем податкового зобов`язання зі сплати мита на суму 7007,82 грн (19518,28 - 12510,46) та зі сплати ПДВ на суму 15417,21 грн (44495,58 - 29078,37).

Таким чином, суд погоджується з висновками митного органу щодо заниження позивачем митної вартості товару, що призвело до порушення ч. ч. 1, 2 ст. 51, п. 2 ч. 2 ст. 52, ч. 21 ст. 58 ч. 1 ст. 257 та ст. 368 МК України, п. 36.1 ст. 36, п. 190.1 ст. 190 ПК України та заниження податкових зобов`язань по сплаті ввізного мита та ПДВ за митною декларацією від 27.12.2018 № UA805180/2018/025983.

Щодо застосування до позивача штрафних санкції у відповідності до п. 123.2 ст. 123 ПК України в розмірі 25 % у зв`язку із збільшенням основного розміру грошового зобов`язання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пп. 14.1.155. п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове зобов`язання сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи (пп. 16.1.4. п. 16.1 ст. 16 Кодексу).

Суд зазначає, що факт сплати митних платежів у меншому розмірі, ніж визначено законодавством, внаслідок зазначення у митній декларації недостовірних відомостей щодо даних про термін використання автомобіля в іноземній державі з дати першої реєстрації такого транспортного засобу, є підставою для донарахування недоплачених податкових зобов`язань (митних платежів).

Статтею 67 Конституції України, закріплено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.

За приписами п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Статтею 123 ПК України передбачено застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у разі визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, зменшення бюджетного відшкодування або виявлення фактів використання податкових пільг не за цільовим призначенням чи всупереч умовам чи цілям їх надання.

Так, відповідно до п. 123.1 ст. 123 ПК України вчинення платником податків діянь, що зумовили визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2 (крім випадків зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларованої до повернення з бюджету у зв`язку із використанням права на податкову знижку), 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 10 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Положеннями п. 123.2 ст. 123 ПК України визначено, що діяння, передбачені пунктом 123.1 цієї статті, вчинені умисно, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування.

З вищезазначеного, можна зробити висновок, що застосування п. 123.2 ст. 123 ПК України, можливе лише у випадку встановлення податковим органом умислу в діях платника, що зумовили визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п. 109.1 ст. 109 ПК України податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених ПК України) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених ПКУ.

При цьому, згідно з абзацом другим зазначеного пункту, діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених ПК України та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Тобто, з системного аналізу вищевикладених норм, можна зробити висновок, що необхідною та достатньою підставою для встановлення умислу в діях платника, є встановлення обставин, які прямо стверджують що платник податку не тільки усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки а й бажав їх настання. Саме бажання настання негативних наслідків є необхідною та достатньою умовою для встановлення умислу.

У свою чергу, як визначено п. 112.2 ст. 112 ПК України, особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала змогу для дотримання правил та норм, за порушення яких ПК України передбачено відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.

Положення п. 109.3 ст. 109 ПК України містять вичерпний перелік складів податкових правопорушень, для притягнення до відповідальності за які необхідно встановити вину платника податків. Це правопорушення, передбачені пунктами 123.2, 123.3 та 123.5 статті 123 ПКУ, пунктами 124.2124.5 статті 124 ПК України, а також пунктами 125-1.2125-1.4 статті 125-1 ПК України. І всі ці склади правопорушень передбачають умисел на їх вчинення.

Інші склади правопорушень, передбачені відповідними статтями ПК України, не вимагають встановлення умисної форми вини для притягнення платника податків до відповідальності.

Матеріалами справи не підтверджується, що відносно позивача було порушено кримінальне провадження та в межах якого доведено та встановлено наявність умислу в її діянні у 2018 році під час здійснення митного оформлення транспортного засобу.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач дійсно 27.12.2018 невірно відобразив та визначив суму грошового зобов`язання, що є підставою для застосування п. 123.1 ст. 123 ПК України та тягне за собою накладення штрафу в розмірі 10 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень в частині застосування невірної норми Податкового кодексу України - п. 123.2 ст. 123, що, в свою чергу, спричинило протиправне визначення відсоткового значення нарахованого штрафу 25%, замість належного застосування п. 123.1 ст. 123 ПК України, що передбачає 10% штрафу від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи.

Тобто, дії контролюючого органу в частині визначення штрафних санкцій (штрафу) спірними податковими повідомленнями-рішеннями№ та № від 22.06.2021. в частині застосування до позивача штрафу у розмірі 25 % від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання є не правомірними.

Поряд із цим, право на зменшення та перерахунок штрафних санкцій на підставі пункту 73 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України належить виключно податковому органу, на якого закон покладає обов`язок скласти та направити нове податкове повідомлення-рішення.

Суд в межах своєї компетенції може лише встановити правомірність/неправомірність донарахування відповідних штрафних санкцій та наявність/відсутність підстав для поширення наведеної вище ретроспективної правої норми на спірні правовідносини, однак не може підміняти собою уповноважений орган та самостійно зменшувати суму донарахувань.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неправомірність застосування до позивача штрафу у розмірі 25% від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, а отже, податкові повідомлення-рішення № та № від 22.06.2021 в частині нарахування штрафних санкцій є неправомірними та підлягають скасуванню.

Враховуючи те, що різниця між штрафними санкціями, нарахованими контролюючим органом оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, та штрафними санкціями, які мають бути застосовані до позивача складає 15% штрафних санкцій, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправними та скасування ППР, а саме в частині застосування до позивача штрафів у розмірі 15% суми заниження зобов`язання.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 року по справі № 480/13822/21 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 243, 250, , 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Сумської митниці - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 по справі № 480/13822/21 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий І.М. Ральченко