Справа № 140/33742/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/33742/23 пров. № А/857/3170/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) та представника ОСОБА_1 , діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29.01.2024р. в адміністративній справі за позовом представника ОСОБА_1 , діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 , до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби (суддя суду І інстанції: ОСОБА_3 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 29.01.2024р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 29.01.2024р.),-

В С Т А Н О В И В:

13.11.2023р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) представник ОСОБА_1 , діючий на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 21.07.2021р. по 19.10.2023р., виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів /КМ/ України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 21.07.2021р. по 19.10.2023р., виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови КМ України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (а.с.1-5).

Згідно ухвали суду від 20.11.2023р. вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними матеріалами справи (у письмовому провадженні) (а.с.12 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29.01.2024р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 16909 грн. 20 коп., з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.27-30).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржили сторони.

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , діючий на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції змінити рішення суду першої інстанції; в абзаці третьому рішення суду слова та цифри «в сумі 16909,20 грн. (шістнадцять тисяч дев`ятсот дев`ять гривень двадцять копійок) з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті», замінити словами та цифрами «у розмірі 200983,03 грн» (а.с.52-59).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що в межах цієї справи підлягають застосуванню норми ст.117 КЗпП України у новій редакції, що діє з 19.07.2022р., якою передбачено зменшення (обмеження) виплати середнього заробітку, а саме не більше як за шість місяців.

Фактично суд застосував норми ст.117 КЗпП України, що діє з 19.07.2022р., до періоду, коли таких норм не існувало, чим проігнорував вимоги ст.58 Конституції України.

Окрім цього, застосовуючи норми ст.117 КЗпП України у новій редакції, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність врахування висновків Верховного Суду, які стосуються норм ст.117 КЗпП України у редакції, що діяла до 19.07.2022р., якою передбачено виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відповідно зменшити розмір середнього заробітку.

Такий підхід суду щодо визначення розміру середнього заробітку є взаємовиключним та помилковим, оскільки редакція ст.117 КЗпП України до та після 19.07.2022р. має зовсім інший правовий зміст в частині обчислення строку середнього заробітку та відповідно його розміру, адже до 19.07.2022р. працівник мав право на виплату середнього заробітку за весь час затримки, проте після 19.07.2022р. такий строк обмежений шістьма місяцями.

Отже, суд першої інстанції при ухваленні рішення та розрахунку належної до виплати суми середнього заробітку повинен був період стягнення середнього заробітку в цій справі поділити на дві частини:

період з 21.07.2021р. по 18.07.2022р., до якого підлягають врахуванню норми ст.117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022р. та висновків Верховного Суду, які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19.07.2022р.;

період з 19.07.2022р. по 19.10.2023р., до якого підлягають врахуванню норми ст.117 КЗпП України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

При цьому, розрахунок середнього заробітку, який належить до виплати з урахуванням норм ст.117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19.07.2022р., складає 200983 грн. 03 коп.

У своїй апеляційній скарзі відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні вказаних вимог відмовити повністю (а.с.33-37).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що під час проходження військової служби позивачу виплачувалось належне грошове забезпечення, яке обчислювалось та нараховувалось у межах виділених прикордонному загону коштів, у відповідності до ст.17 Конституції України, ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанов КМ України № 1294 від 07.11.2007р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», № 889 від 22.09.2010р. «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. наказом МВС України № 558 від 25.06.2018р.

Апелянт провів розрахунок з ОСОБА_2 в межах надходжень бюджетних асигнувань у відповідності до вимог чинного законодавства. На день виключення позивача зі списків військової частини спору між сторонами не було, такий виник через значний проміжок часу після звільнення позивача з військової служби.

Оскільки при нарахуванні та виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України є відсутніми.

Учасники справи подали до суду апеляційної інстанції відзиви на взаємні апеляційні скарги в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалах про відкриття апеляційного провадження, в яких висловили свою правову позицію щодо правильності вирішення спору та заявлених апеляційних вимог (а.с.81-84, 95-97).

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційні скарги в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 , діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 , підлягає до часткового задоволення, а апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 належить відхилити, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 351-ос від 23.06.2021р. позивача звільнено з військової служби за пп.«а» п.2 ч.5 ст.26 (у зв`язку із закінченням строку контракту) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 415-ос від 20.07.2021р. позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, починаючи з 20.07.2021р. (зворот а.с.8).

Під час проходженні військової служби позивачу не була врахована щомісячна додаткова грошова винагорода при обрахунку грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2021 роки, грошова компенсація за невикористані 98 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій, у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23.05.2023р. в справі № 140/1600/23, яке набрало законної сили 05.09.2023р., визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди при обрахунку ОСОБА_2 грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2021 роки; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 зробити перерахунок та виплату ОСОБА_2 грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2021 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди (з урахуванням виплачених сум), грошової компенсації за невикористані 98 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги.

На виконання вказаного рішення суду 20.10.2023р. на картковий рахунок позивача перераховані кошти в сумі 74004 грн. 90 коп., що підтверджується випискою по картковому рахунку АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.8).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення вчасного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду із цим позовом.

Оскільки виплату одноразової грошової допомоги, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, допомоги на оздоровлення, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, а також індексації грошового забезпечення в період проходження військової служби відповідач у день звільнення позивача не провів, тому останній відповідно до ст.117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку, у зв`язку з чим звернуся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для звернення до суду позивача слугував факт несвоєчасного проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні позивача.

Встановлені судом обставини на підставі досліджених письмових доказів підтверджують факт непроведення з ОСОБА_2 остаточного розрахунку при звільненні.

Спеціальним законодавством, яке регулює питання грошового забезпечення військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд прийшов до висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Отже, у розглядуваному випадку мало місце звільнення позивача з військової служби без проведення остаточного розрахунку, тому відповідно до норми ст.117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку.

Враховуючи фактичні обставини справи, зокрема, тривалий час невиплати суми заборгованості, суд визначив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 16909 грн. 24 коп., при цьому врахував приписи ст.117 КЗпП України в діючій редакції та обмежив обчислення спірної суми шестимісячним строком, а також застосував принцип співмірності.

Вирішуючи наведений спір, колегія суддів виходить з того, що наведені висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, з наступних підстав.

Предметом розглядуваного спору є вимоги позивача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в частині несвоєчасної виплати місячного грошового забезпечення за період з 30.01.2020р. по 20.07.2021р., грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021 роки, грошової компенсації за невикористані 98 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020р., на відповідний тарифний коефіцієнт, в загальному розмірі 74004 грн. 90 коп. (за вирахуванням військового збору)).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст.1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Крім зазначеного, питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. Так, ухвалюючи постанову від 06.02.2019р. у зазначеній справі Велика Палата дійшла висновків про те, що згідно з ч.ч.2 і 3 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Станом на дату звільнення з військової служби - 20.07.2021р., відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а виплати належної при звільненні сум грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2021 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, грошової компенсації за невикористані 98 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги здійснені 20.10.2023р., отримані на картковий рахунок позивача, тобто, поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України (а.с.8).

Таким чином, період з 21.07.2021р. (наступний день після звільнення) по 19.10.2023р. включно (день, який передує дню розрахунку) є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні.

Окрім цього, до складу належних позивачу при звільненні сум (в тому числі на підставі судових рішень) відносяться: грошове забезпечення за липень 2021 року 28038 грн. 34 коп.; одноразова грошова допомога при звільненні 95190 грн.; грошова допомога на оздоровлення 12692 грн., компенсація ПДФО 9747 грн. 46 коп., компенсація додаткової відпустки як учаснику бойових дій 41460 грн. 53 коп., компенсація речового майна 72975 грн. 07 коп., компенсація ПДФО за речове майно 13135 грн. 51 коп., недоплачені суми грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2021 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги, в розмірі 75131 грн. 86 коп. (сума з врахуванням військового збору 1126 грн. 98 коп.) (зворот а.с.7, 16, 60).

За цих обставин позивач має право на отримання грошової компенсації (середнього заробітку) за весь час затримки розрахунку, а саме з 21.07.2021р. як наступного дня після звільнення з військової служби, до 19.10.2023р. включно.

З аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018р. у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018р. у справі № 823/1023/16.

Відповідно до ст.47 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Приписами ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у постанові від 15.09.2015р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із змісту роз`яснень, наведених у п.20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як було встановлено під час судового розгляду, недоплачені суми грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2021 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги, в розмірі 75131 грн. 86 коп. позивачу не виплачено у день його звільнення з військової служби, тобто, при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, тому, відповідно до ст.117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.05.2020р., справа № 810/451/17).

Звідси, правила ст.117 КЗпП України розповсюджується і на правовідносини, що виникають після винесення судового рішення про присудження виплат, що належать виплаті при звільненні з військової служби.

Водночас, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Із урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів ч.1 ст.117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Водночас, чинним законодавством та усталеною судовою практикою не визначено єдиного правильного механізму зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із врахуванням вищевказаних критерії.

Відповідно до п.94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні, можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

Також у справі № 806/2473/18 Верховним Судом застосовано підхід, яким враховано істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, дії самого позивача щодо своєчасного захисту своїх прав та інтересів.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.

Постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р. затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться, виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до п.2 цього Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п.5 вказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абз.1 п.8 вказаного Порядку).

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням.

Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Стосовно застосування в розглядуваному випадку норм ст.117 КЗпП України (в редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022р.) колегія суддів виходить з наступного.

Згаданим Законом викладено статтю 117 КЗпП України в наступній редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Водночас, спірний період тривав з 21.07.2021р. (наступний день за датою звільнення ОСОБА_2 ) по 19.10.2023р. Тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник, як до, так і після 19.07.2022р.

Для правильного вирішення питання щодо визначення суми компенсації, що підлягає стягненню з роботодавця за невиконання ним приписів ч.2 ст.116 КЗпП України, необхідно насамперед установити дату виникнення спірних правовідносин, пов`язаних з непроведенням повного розрахунку при звільненні.

Незважаючи на визначення приписами ст.117 КЗпП України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником в строк, встановлений приписами ст.116 КЗпП України, яким переважно є день звільнення.

Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих ст.117 КЗпП України у цій справі, є 20.07.2021р. - дата звільнення позивача та дата розрахунку з ним.

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи ст.117 КЗпП України в редакції на момент їхнього виникнення, тобто, до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

За такого правового регулювання є обґрунтованим підхід щодо застосування висновків Великої Палати Верховного Суду у справах № 821/1083/17, № 810/451/17, висновків Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19 в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Також в справі № 140/16184/23, аналізуючи правове регулювання, що діяло у зазначені періоди, Верховний Суд дійшов висновку, що за таких обставин, у питанні щодо обчислення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у період до 19.07.2022р. необхідно застосовувати приписи ст.117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022р. і не передбачала строкових обмежень, а тому має бути застосований принцип співмірності, окреслений у наведеній практиці Верховного Суду.

Звідси, правові підстав обмежувати період виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьома місяцями в розглядуваній справі є відсутніми через незастосовність до спірних правовідносини приписів ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ.

Водночас, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19.

Через призму розглядуваної справи обчислення спірної суми середнього заробітку слід провести наступним чином:

оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплатою недоплачених сум грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2021 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги, в розмірі 75131 грн. 86 коп. (сума з врахуванням військового збору 1126 грн. 98 коп.) 20.10.2023р., тому із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 21.07.2021р. (наступний день після звільнення з військової служби) по 19.10.2023р. тобто, за затримку терміном 822 календарних днів;

грошове забезпечення позивача за останні повні два календарних місяця, що передували звільненню зі служби, становить: травень 2021 року 17942 грн. 34 коп., червень 2021 року 16451 грн. 34 коп.; число календарних днів у травні та червні 2021 року - 61 день; середньоденне грошове забезпечення складає 563 грн. 83 коп. (34393 грн. 68 коп./61 календарний день);

середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні становить 463468 грн. 26 коп. (563 грн. 83 коп. х 822), де: 822 - кількість календарних днів за період 21.07.2021р.-19.10.2023р.;

загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат становив 348370 грн. 77 коп., з яких, при цьому частка недоплачених сум грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2021 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги, в розмірі 75131 грн. 86 коп., складає 21,57 % від загальної суми виплат при звільненні.

За таких обставин, виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 99970 грн. 10 коп. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (463468 грн. 26 коп. х 21,57 %).

Отже, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, апеляційний суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу в розмірі 99970 грн. 10 коп. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, протиправної бездіяльності відповідача щодо тривалої невиплати недоплачених сум грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2021 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги, колегія суддів приходить до переконання про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 99970 грн. 10 коп.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Такий висновок суду щодо пропорційності відшкодування та порядку розрахунку сум, які підлягають присудженню працівнику за затримку розрахунку при звільненні відповідає застосуванню норм ст.ст.116, 117 КЗпП України, викладеній в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача колегія суддів виходить з того, що резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 30.04.2020р. у справі № 140/2006/19, ст.117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у справі, яка розглядається суд, встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 31.03.2021р. у справі № 120/2617/20-а, від 20.05.2021р. у справі № 380/3007/20 та від 29.10.2021р. у справі № 380/5499/20.

Отже, ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату недоплачених сум грошової допомоги на оздоровлення за 2020-2021 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги, в розмірі 75131 грн. 86 коп.,) з 21.07.2021р. по день фактичного розрахунку 19.10.2023р. в розмірі 99970 грн. 10 коп.

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).

Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення та утримання суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про часткову обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення.

При цьому, належить стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_2 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 21.07.2021р. по 19.10.2023р. включно в сумі 99970 грн. 10 коп.

Із урахуванням наведеного, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 , діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 , підлягає до часткового задоволення, а апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) належить залишити без задоволення.

В частині розподілу судових витрат колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд першої інстанції фактично звільнив позивача від сплати судового збору як учасника бойових дій та розглянув заявлений позов без сплати судового збору з його сторони.

Під час звернення до суду із розглядуваною апеляційною скаргою позивач ОСОБА_2 сплатив судовий збір в розмірі 2208 грн. 89 коп. щодо оспорюваної суми 184073 грн. 83 коп. (загальна сума вимог 200983 грн. 03 коп., з яких 16909 грн. 20 коп. присуджена за рішенням суду).

За результатами апеляційного розгляду позивачу належить стягнути 99970 грн. 10 коп., тобто, додатково присуджена апеляційним судом сума склала 83060 грн. 90 коп. (99970 грн. 10 коп. 16909 грн. 20 коп. за рішенням суду першої інстанції).

Отже, за результатом апеляційного розгляду на користь позивача підлягають стягненню з відповідача 996 грн. 65 коп. сплаченого судового збору (пропорційно до розміру задоволених вимог 2208 грн. 86 коп. х 45,12%).

Також понесені ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військова частина НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 , є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (застосування закону, який не підлягав застосуванню), що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог, з вищевикладених мотивів.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду в повному обсязі, оскільки його висновки не відповідають вимогам закону, а також виходячи із процесуальної неможливості усунути такі недоліки судового рішення шляхом його часткового скасування або зміни.

Водночас, апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) належить залишити без задоволення, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29.01.2024р. в адміністративній справі № 140/33742/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений представником ОСОБА_1 , діючим на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2 , позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в частині перерахунку та виплати місячного грошового забезпечення за період з 30.01.2020р. по 20.07.2021р., грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021 роки, грошової компенсації за невикористані 98 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020р., на відповідний тарифний коефіцієнт, всього нараховано в сумі 75131 грн. 86 коп.).

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби з наступного дня після звільнення 21.07.2021р. до дня фактичного розрахунку 19.10.2023р. включно в розмірі 99970 (дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят) грн. 10 коп. (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.

Здійснити перерозподіл судових витрат:

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрати у розмірі 996 (дев`ятсот дев`яносто шість) грн. 65 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги (пропорційно до розміру задоволених апеляційних вимог);

понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 03.06.2024р.