Справа № 160/11665/24
Суддя: Бухтіярова Марина Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

31 травня 2024 рокуСправа № 160/11665/24
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Бухтіярова М.М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

06.05.2024 через підсистему «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:

-визнати неправомірними дії військовій частині НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати при звільнені ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 щомісячної премії в максимальному розмірі 535% від встановленого посадового окладу, надбавки за особливості проходження служби в розмірі 65% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавки за вислугу років;

- визнати неправомірними дії військовій частині НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 грошового утримання за періоди часу з 12.10.2022 року по 21.06.2023 року та з 26.06.2023 по 14.11.2023 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України код ЄДРПОУ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 щомісячну премію в максимальному розмірі 535% від встановленого посадового окладу, надбавки за особливості проходження служби в розмірі 65% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавки за вислугу років;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України код ЄДРПОУ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 недоотримане грошове утримання за періоди часу з 12.10.2022 року по 21.06.2023 року та з 26.06.2023 по 14.11.2023 року.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі встановлено, що позов подано без додержання вимог, встановлених ст.ст.160, 161 КАС України.

Ухвалою суду від 13.05.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачеві строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету адвоката, у позивача та відповідача; власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

Копія ухвали суду від 13.05.2024 скеровано представнику позивача адвокату Лисому В.В. та доставлена до електронного кабінету 14.05.2024.

23.05.2024 на електронну пошту суду від представника позивача адвоката Лисого В.В. надійшла заява на виконання вимог ухвали, в якій зазначено про наявність електронного кабінету у адвоката Лисого В.В., наявність електронного кабінету у відповідача та відсутність електронного кабінету у позивача, власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, а також подано заяву про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування вказаної заяви представником позивача зазначено, що предметом позову по даній справі є невиплата позивачу премії в максимальному розмірі 535% від встановленого посадового окладу, надбавки за особливості проходження служби в розмірі 65% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавки за вислугу років, а також недоотриманого грошового утримання за періоди з 12.10.2022 року по 21.06.2023 року та з 26.06.2023 по 14.11.2023. Представник вказує, що 22.11.2023 позивач отримав наказ по стройовій частині №913 від 22.11.2023 про звільнення у запас. Саме із зазначеного наказу позивач дізнався, що у період часу з 12.10.2022 по 21.06.2023 та з 26.06.2023 по 14.11.2023 він рахувався таким, що самовільно залишив військову частину та за вказані періоди часу ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалось грошове утримання. При цьому, при звільненні не виплачені щомісячна премія в максимальному розмірі 53% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавки за вислугу років та не виплачена надбавка за особливості проходження служби в розмірі 65% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавки за вислугу років, що обумовлено наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018. ОСОБА_1 не було надано копій наказів, актів службового розслідування або будь-яких підтверджуючих документів щодо самовільного залишення частини, виведення із штату 4 МПР 2 МПБ НОМЕР_1 та, відповідно, призупинення нарахування та виплати грошового утримання та додаткової винагороди. У зв`язку із чим, ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою до командира ВЧ НОМЕР_1 щодо отримання таких документів. Відповідно до поштового повідомлення про вручення представником відповідача отримано заяву від 29.02.2024. Відповідь на свою заяву на день звернення до суду ОСОБА_1 не отримав. Про наявність наказів про призупинення виплати грошового забезпечення та премії за відповідні періоди часу позивач зміг дізнатись лише 27.03.2024, отримавши відповідь від Військової частини НОМЕР_1 . Отже, відповідач допустив триваючу бездіяльність в частині не ознайомлення позивача з наказами про призупинення виплати грошового забезпечення. Крім того, акцентував на запровадженні воєнного стану, постійних ракетних обстрілах, що об`єктивно стало перешкодою дотриманню строків для підготовки та подання позову.

Розглянувши заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду, суд доходить висновку про її необґрунтованість з наступного.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Відповідно до статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно із частиною 1, абзацу 1 частини 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Положення статті 122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про виплату належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Такі відносини врегульовані положеннями статті 233 КЗпП України.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Водночас, відповідно до частини 1 та частини 2 статті 233 КЗпП України (в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).

Таким чином, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 та від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21.

Пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

За таких обставин, з липня 2023 року положення частини 2 статті 233 КЗпП України, зокрема і в частині визначення строку звернення до суду, діють без жодних обмежень.

За змістом частини шостої статті 161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини другої якої, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. У разі неподання особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналогічна позиція застосована Верховним Судом, зокрема, у постановах від 6 лютого 2018 року у справі № 607/6231/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 438/769/13-а (2а/438/29/13), від 24 квітня 2018 року у справі № 357/18214/14, від 26 червня 2018 року у справі № 663/1012/16-а, від 10 липня 2018 року у справі № 820/4856/17, від 28 серпня 2018 року у справі № 826/11545/17, від 9 листопада 2018 року у справі № 334/3536/17(2-а/334/402/17), від 27 листопада 2018 року у справі № 537/2348/16-а, від 27 листопада 2018 року у справі № 305/2056/15-а, від 20 грудня 2018 року у справі № 756/513/17, від 20 грудня 2018 року у справі № 712/7831/16-а, від 22 січня 2019 року у справі № 201/9987/17(2-а/201/304/2017), від 7 лютого 2019 року у справі № 802/497/16-а, від 14 травня 2019 року у справі № 826/26174/15, від 21 грудня 2019 року у справі №826/12776/15 та від 5 травня 2022 року у справі № 240/10663/20.

Водночас для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Вжиття конструкції «повинен був дізнатись» в розумінні положень частин 2 та 3 статті 122 КАС України означає неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 800/30/17).

Скаржнику недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.

В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суд зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами (постанова Верховного Суду від 17.07.2018 року у справі №521/21851/16-а).

При цьому, у визначенні моменту виникнення права на позов має значення, коли особа дізналася про факт порушення свого права, інтересу або коли саме вона повинна була дізнатись про це, і обов`язок доказування поважності причин пропуску строку звернення до суду покладений саме на позивача.

Позивачем заявлено декілька позовних вимог.

Як слідує з позовних вимог, позивачем оспорюються дії відповідача щодо не нарахування та невиплати при звільненні щомісячної премії в максимальному розмірі 535% від встановленого посадового окладу, надбавки за особливості проходження служби в розмірі 65% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавки за вислугу років, а також щодо не нарахування та не виплати грошового утримання за періоди часу з 12.10.2022 року по 21.06.2023 року та з 26.06.2023 по 14.11.2023 року.

Позовні вимоги щодо не нарахування та невиплати щомісячної премії в максимальному розмірі 535% від встановленого посадового окладу, надбавки за особливості проходження служби в розмірі 65% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавки за вислугу років, пов`язані зі звільненням.

З наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 22.11.2023 №913, долученого до позовних матеріалів, вбачається, що позивача звільнено з військової служби з 22.11.2023.

В наказі також зазначено:

«…Не виплачувати щомісячну премію в максимальному розмірі 535% від встановленого посадового окладу відповідно до наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, рішення Міністра оборони України, викладеного в телеграмі Міністра оборони України від 01.02.2023 №2683/з, з 01 по 22.11.2023. Не виплачувати надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавки за вислугу років, передбачених наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, рішення Міністра оборони України, викладеного в телеграмі Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 27.01.2021 №248/612 з 01 по 22.11.2023…».

У позовній заяві представником позивача адвокатом Лисим В.В. вказано, що підтверджено і в заяві про поновлення строку, копію наказу від 22.11.2023 №913 позивач отримав на руки 22.11.2023.

Отже, з 22.11.2023 позивачу достеменно відомо про рішення командира щодо не виплати йому щомісячної премії в максимальному розмірі 535% від встановленого посадового окладу та щодо невиплати надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавки за вислугу років, а відтак і про порушене право.

За таких обставин, із позовними вимогами щодо не нарахування та невиплати при звільненні щомісячної премії в максимальному розмірі 535% від встановленого посадового окладу, надбавки за особливості проходження служби в розмірі 65% від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавки за вислугу років позивач мав звернувся до суду до 23.02.2024, водночас звернувся лише 06.05.2024, тобто з пропуском строку, та без обґрунтування поважних причин його пропуску.

Щодо позовних вимог в частині оскарженні дій відповідача про не нарахування та не виплати грошового забезпечення за періоди часу з 12.10.2022 року по 21.06.2023 року та з 26.06.2023 по 14.11.2023 року.

Суд зазначає, грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується щомісячно, а відтак з неотриманням грошового забезпечення такому військовослужбовцю достеменно відомо про порушення його прав та інтересів.

З огляду на норми чинного законодавства, із позовними вимогами щодо зобов`язання нарахувати та виплатити недоотримане грошове утримання з 12.10.2022 по 30 червня 2023 року позивач мав звернутись до суду до 02 жовтня 2023 року (перший робочий день протягом трьох місяців після відміни карантину); за липень 2023 року - до 01.11.2023, за серпень 2023 року - до 01.12.2023, за вересень 2023 року - до 01.01.2024, за жовтень 2023 року - до 01.02.2024, за листопад 2023 року до 01.03.2024.

Водночас, із такими позовними вимогами позивач звернувся до суду лише 06.05.2024, тобто також із пропуском строку.

У заяві про поновлення строку звернення до суду представником позивача не вказано обставин, що об`єктивно унеможливлювали реалізацію позивачем свого права щодо своєчасного звернення до суду із заявленими позовними вимогами з урахуванням фактичної обізнаності позивача щодо порушених прав та інтересів, а також не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Доводи представника позивача про те, що з отриманням наказу №913 від 22.11.2023 про звільнення у запас позивач дізнався, що за спірні періоди йому не нараховувалось та не виплачувалось грошове утримання, а також що ОСОБА_1 не було надано копій наказів, актів службового розслідування або будь-яких підтверджуючих документів щодо самовільного залишення частини, виведення із штату 4 МПР 2 МПБ НОМЕР_1 та, відповідно, призупинення нарахування та виплати грошового утримання та додаткової винагороди, не враховуються судом, оскільки у визначенні моменту виникнення права на позов має значення, коли особа дізналася про факт порушення свого права і цей момент не пов`язується з підставами зупинення, зважаючи також на те, що з неотриманням грошового забезпечення позивачу достеменно відомо про порушення його прав та інтересів.

Отримання ж позивачем листа відповідача 27.03.2024 у відповідь на його заяву щодо матеріалів службового розслідування, не змінює момент, з якого позивач дізнався про порушення своїх прав, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Щодо посилань представника позивача на те, що звернення до суду фактично здійснюється в умовах повномасштабної воєнної агресії російської федерації проти України, запровадження воєнного стану, суд зазначає наступне.

Сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду позивачем у встановлені строки у зв`язку із запровадження такого, не може безумовно вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Відповідного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29.09.2022 у справі №500/1912/22.

У кожному конкретному випадку суд досліджує обставини, зазначені позивачем, у їх сукупності із наданими доказами на їх підтвердження.

Однак, представником позивача не наведено обставин та не надано належних доказів, що причини пропуску строку зумовлені саме запровадженням воєнного стану.

З огляду на викладене, заява про поновлення строку звернення до суду не обґрунтована, не містить належних доказів на підтвердження тієї обставини, що мали місце непереборні перешкоди чи труднощі, що унеможливили своєчасне звернення позивача до суду із цим позовом без зайвих зволікань з часу обізнаності про порушення прав, відтак позивачем не доведено пропуск звернення до суду з поважних причин, тому така заява задоволенню не підлягає.

Суд звертає увагу, що законодавче обмеження строку, протягом якого особа може звернутися до суду, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Необхідно зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі №809/1087/17 та від 22 листопада 2018 року у справі №815/91/18.

Крім того, обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

При вирішенні питання щодо дотримання строків звернення до суду, суд також звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

Отже, станом на 31.05.2024 вимоги суду, викладені в ухвалі суду від 13.05.2024, виконані частково, оскільки представником позивача хоч і подано заяву про поновлення строку звернення до суду, однак без наведення поважних причин пропуску строку звернення до суду, що мали місце непереборні обставин, перешкоди чи труднощі, що унеможливили своєчасне звернення до суду із цим позовом, та доказів на їх підтвердження.

Згідно частин першої-другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що про наявність підстав для повернення позовної заяви з усіма доданими до неї матеріалами позивачу.

Суд звертає увагу на те, що згідно з приписами частини 8 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись ст.ст. 123, 169, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника позивача адвоката Лисого Владислава Васильовича про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, разом із позовною заявою та доданими до неї документами.

Роз`яснити позивачеві, що відповідно до ч.8 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.М. Бухтіярова