Справа № 600/1204/24-а
Суддя: Кушнір Віталіна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2024 р. м. Чернівці справа № 600/1204/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнір В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради щодо відмови їй у нарахуванні та виплаті допомоги на поховання брата ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Департамент соціальної політики Чернівецької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату належної суми допомоги на поховання її брата ОСОБА_2 та провести відповідні виплати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у листопаді 2023 року звернулась до Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради із заявою про виплату їй допомоги на поховання померлого брата ОСОБА_2 , однак відповідач відмовив у виплаті такої допомоги з тих підстав, що останній помер у місті Херсон.

Позивач з такими діями Департаменту не погоджується та зазначає, що її брата за життя було взято на облік як внутрішньо переміщену особу із фактичним місцем проживання АДРЕСА_1 . Однак, під час короткотривалої поїздки у м.Херсон ОСОБА_2 раптово помер і там похований. На день смерті не досяг пенсійного віку, не працював, не перебував на службі та не був зареєстрований як безробітний. Відтак, витративши значну суму на його поховання позивач вважає, що має право на отримання допомоги на поховання її брата у відповідності до вимог Порядку надання допомоги на поховання деяких категорій осіб виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Вказаною ухвалою, серед іншого, відповідачу встановлено 15-денний термін з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач подав до суду відзив на позов, в обґрунтування якого зазначив, що згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 - АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Херсон, Херсонської області. Замовником ритуальних послуг, згідно з копією розрахункової квитанції є ОСОБА_3 , а не позивач ОСОБА_1 З копій інших квитанцій на різні суми, ритуальні послуги надані ритуальною службою у м.Херсон.

Однак, оригіналів вище вказаних документів не надано позивачкою під час звернення за допомогою та не надано було ні оригіналу, ні копії довідки про смерть, як того вимагає п.2 Порядку.

Відповідач зазначив, що перевіривши подані позивачем документи для отримання допомоги на поховання її брата визначено, що ОСОБА_2 вибув з фактичного місця перебування у м.Чернівці та добровільно повернувся до свого покинутого постійного (зареєстрованого) місця проживання, про що не повідомив Департамент в якому перебував на обліку як внутрішньо переміщена особа, що суперечить вимогам п. 7 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509. Відтак, відповідач наполягав на тому, що допомога на поховання ОСОБА_2 підлягає виплаті виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого по місцю постійного, зареєстрованого місця проживання куди він повернувся, з тимчасового місця перебування, де й помер.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , звернулась до Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради із заявою від 17.11.2023р. про надання допомоги на поховання її брата ОСОБА_2 .

У поданій заяві зазначено, що ОСОБА_2 помер у м.Херсон, проживав за адресою АДРЕСА_1 , останнім часом ніде не працював.

Факт смерті ОСОБА_2 27 вересня 2023р. підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , про що внесено запис в Державний реєстр актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання.

Довідкою від 18.10.2023р. №3632 підтверджено, що ОСОБА_2 не перебував на обліку в міських та районних філіях Чернівецького обласного центру зайнятості як безробітний станом на 27.09.2023р.

За наслідками розгляду заяви Департаментом соціальної політики Чернівецької міської ради надано відповідь від 17.11.2023р. №Г-4858/21/07/05, у якій зазначено, що оскільки останнє місце проживання та смерті ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про смерть та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання, вказане м.Херсон, Херсонської області, надати матеріальну допомогу на поховання ОСОБА_2 за рахунок коштів бюджету Чернівецької міської територіальної громади не має законних підстав.

З такими діями відповідача позивач не погоджується та вважає відмову протиправною, у зв`язку з цим звернулась до суду з цим позовом.

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення чинного законодавства та робить висновки по суті спору.

Згідно з статтею 11 Закону України "Про поховання та похоронну службу" від 10.07.2003 №1102, поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого.

Виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, в установленому законодавством порядку в день звернення видаються: лікарське свідоцтво про смерть - закладом охорони здоров`я; свідоцтво про смерть та довідка про смерть - відділом державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчим органом сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад, консульською установою чи дипломатичним представництвом України.

Зазначені документи можуть надаватися за дорученням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка зобов`язалася поховати померлого, іншій юридичній чи фізичній особі.

Статтею 12 Закону України "Про поховання та похоронну службу" визначено, що особа, яка зобов`язалася поховати померлого, на підставі свідоцтва про смерть звертається згідно із статтею 8 цього Закону до сільського голови або ритуальної служби з приводу укладення відповідного договору-замовлення на організацію та проведення поховання. Ця особа має право вибирати виконавців послуг серед суб`єктів господарської діяльності, які уклали договори із сільським головою або ритуальною службою про надання цих послуг.

Ритуальні послуги надаються за плату згідно з договором-замовленням, крім випадків, передбачених законом.

Виконавець може надавати ритуальні послуги, визначені необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг. Цей перелік затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до вимог статті 13 Закону України «Про поховання та похоронну службу» виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, надається допомога на поховання.

Розмір допомоги на поховання та порядок її надання виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, встановлює Кабінет Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Розмір допомоги на поховання не може бути меншим за розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.

Отже з аналізу наведених норм випливає, що у разі смерті особи, іншим особам, які здійснили його поховання, виплачується допомога на поховання померлого в розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007р. №99 затверджено Порядок надання допомоги на поховання деяких категорій осіб виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого (далі - Порядок №99).

За змістом пп.4 п.1 Порядку №99 визначено механізм надання допомоги на поховання померлого (померлої), зокрема, особи, яка не досягла пенсійного віку та на момент смерті не працювала, не перебувала на службі, не зареєстрована у центрі зайнятості як безробітна.

В пункті 2 Порядку №99 допомога на поховання померлої особи з числа тих, що зазначені у пункті 1 цього Порядку, надається за останнім місцем її проживання з коштів місцевого бюджету на підставі заяви, паспорта чи іншого документа, що посвідчує особу виконавця волевиявлення померлого або особи, яка зобов`язалася поховати померлого, та довідки про смерть у розмірі, встановленому органом місцевого самоврядування виходячи з вартості ритуальних послуг.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 не досяг пенсійного віку, не працював, не перебував на службі, не був зареєстрований у центрі зайнятості як безробітний, відтак його можна віднести до числа осіб, що зазначені у пункті 1 Порядку №99.

Поряд із цим, допомога на поховання такого померлого надається за останнім місцем його проживання з коштів місцевого бюджету на підставі заяви, паспорта чи іншого документа, що посвідчує особу виконавця волевиявлення померлого або особи, яка зобов`язалася поховати померлого, та довідки про смерть у розмірі, встановленому органом місцевого самоврядування виходячи з вартості ритуальних послуг.

Тобто, зважаючи на викладені вище положення законодавства, ключовим для надання такої допомоги у даному спірному випадку є, на думку суду, два фактори:

- місце проживання ОСОБА_2 ;

- документи, які надані особою виконавцем волевиявлення померлого або особи, яка зобов`язалася поховати померлого.

Так, у відмові, яка направлена позивачу Департаментом указано, що згідно свідоцтва про смерть та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання, останнє місце проживання та смерті ОСОБА_2 вказане м.Херсон Херсонської області.

У поданому відзиві відповідач також посилався на те, що відповідно до п.7 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (Порядок №509) внутрішньо переміщена особа зобов`язана повідомити про зміну місця проживання уповноваженому органу за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання та повідомити уповноваженому органу або уповноваженій особі територіальної громади / центру надання адміністративних послуг за місцем отримання довідки про добровільне повернення до покинутого постійного місця проживання не пізніш як за три дні до від`їзду або протягом трьох днів уповноваженому органу після повернення до покинутого постійного місця проживання.

Згідно довідки від 28.11.2022 №7726- ОСОБА_2 взято на облік як внутрішньо переміщену особу (ВПО), зареєстроване місце проживання - м.Херсон, фактичне місце проживання - м.Чернівці.

За визначенням ст.1 Закон України від 20.10.2014 №1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон №1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону (ч.1 ст.4 Закону).

У статті 5 Закону №1706-VII зазначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Суд звертає увагу на те, що Порядок №509 визначає зареєстроване місце проживання та фактичне місце проживання, натомість Порядок №99 не містить уточнень щодо цього та визначає, що допомога на поховання надається за останнім місцем проживання.

Згідно довідки від 28.11.2022 №7726- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (ВПО) зареєстроване місце проживання - м.Херсон, фактичне місце проживання - м.Чернівці. У зазначеній довідці зроблено відмітку про припинення виплати ВПО з 01.10.2023р.

У зв`язку з цим, суд вказує, що оскільки померлому виплачувалась допомога ВПО (таку припинено з 01.10.2023р.) усі інші соціальні допомоги та компенсації, які пов`язані з ним в незалежності від його статусу, також мали б здійснюватись за місцем фактичного проживання.

При цьому, та обставина, що ОСОБА_2 помер у м.Херсон не свідчить про те, що він змінив місце проживання чи добровільно повернувся до покинутого постійного місця проживання. Суд наголошує, що документального підтвердження таким обставинам відповідачем не надано, відповідно в матеріалах справи такі відсутні.

Згідно з положеннями Закону №1706-VII з метою обліку ВПО створюється єдина інформаційна база даних про внутрішньо переміщених осіб.

У відповідності до ст.12 Закону №1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:

1) подала заяву про відмову від довідки;

2) скоїла кримінальне правопорушення: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; вчинення кримінального правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку або військового кримінального правопорушення;

3) повернулася до покинутого місця постійного проживання;

4) виїхала на постійне місце проживання за кордон;

5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Інформацією, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, є:

дані, отримані з відповідних державних реєстрів;

дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з громадськими об`єднаннями, волонтерськими, благодійними організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до статті 16 цього Закону.

У разі наявності у внутрішньо переміщеної особи обґрунтованих причин для продовження строку її відсутності за місцем проживання понад 60 днів така особа звертається з відповідною письмовою заявою за місцем проживання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад. У такому разі строк відсутності внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання може бути збільшено до 90 днів.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Таким чином, незважаючи на те, що ОСОБА_2 помер у місті Херсоні, не можна стверджувати про його добровільне повернення до покинутого місця постійного проживання, оскільки підставою для скасування статусу ВПО у зв`язку із поверненням до покинутого місця постійного проживання є наявність інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання. Натомість, в матеріалах справи відсутні докази про перебування ОСОБА_2 в місті Херсоні більше 60 днів.

Суд наголошує, що на момент смерті і поховання позивача дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не скасовано та не внесено відповідних відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб, відповідно висновок щодо того, що він змінив місце проживання чи добровільно повернувся до покинутого постійного місця проживання є необґрунтованим.

Оскільки саме з цих підстав позивачу відмовлено у наданні допомоги, передбаченої Порядком №99, суд вважає, що така відмова не відповідає наведеним вище положенням чинного законодавства, відтак є протиправною.

Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин та положень чинного законодавства, суд вважає, що позов в частині визнання протиправними дій щодо відмови у нарахуванні та виплаті допомоги на поховання підлягає задоволенню.

Водночас, визначаючись щодо способу поновлення порушеного права позивача, суд вказує на таке.

У поданому відзиві відповідач наполягав на правомірності відмови у наданні спірної допомоги позивачу також з тих підстав, що замовником ритуальних послуг згідно із копією розрахункової квитанції від 30.09.2023р. є ОСОБА_3 , а не позивач ОСОБА_1 З копій інших квитанцій на різні суми, ритуальні послуги надані ритуальною службою у м.Херсон.

Також зазначено про те, що позивачкою під час звернення не надано оригіналів зазначених документів, а також оригіналу чи копії довідки про смерть, як того вимагає п.2 Порядку.

У відповіді-відмові від 17.11.2023р. відповідач повернув позивачу подані нею документи, що свідчить, що до заяви останньою подано оригінал витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання та оригіналу довідки Чернівецького обласного центру зайнятості.

У зв`язку з цим, суд звертає увагу на те, що п.2 Порядку №99 окрім заяви паспорта чи іншого документа, що посвідчує особу виконавця волевиявлення померлого або особи, яка зобов`язалася поховати померлого подається довідка про смерть.

Натомість, матеріали справи не дають змоги встановити, які документи було подано на розгляд відповідачу, а які позивачем надані разом з позовом до суду.

У зв`язку з цим, вимога щодо зобов`язання Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради провести відповідні виплати є передчасною. Поновлення права у такий спосіб призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідача, оскільки при розгляді заяви позивачем не було надано усіх документів, передбачених Порядком №99.

Отже, суд поновлює порушене право, керуючись ст.245 КАС України та зважаючи на те, що судом встановлено право позивача на нарахування та виплату допомоги на поховання саме відповідачем, суд вважає за доцільне у цій справі зобов`язати Департамент соціальної політики Чернівецької міської ради повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду.

За таких обставин, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково з мотивів, наведених вище.

Питання про розподіл судових витрат, відповідно до положень статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 допомоги на поховання брата ОСОБА_2 з підстав не підтвердження останнього місця проживання в місті Чернівці;

3. Зобов`язати Департамент соціальної політики Чернівецької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання допомоги на поховання брата ОСОБА_2 з урахуванням висновків суду.

4. У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Департамент соціальної політики Чернівецької міської ради (вул. Героїв Майдану, 176, м. Чернівці, 58029, ).

Суддя В.О. Кушнір