Справа № 300/7683/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/7683/23 пров. № А/857/5334/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Репала Олексія Олександровича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Репала Олексія Олександровича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Державної установи «Коломийська виправна колонія (№ 41)» про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поданні матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі (суддя суду І інстанції: Шумей М.В. , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 29.01.2024р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

08.11.2023р. за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Репало О.О., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення комісії Державної установи /ДУ/ «Коломийська виправна колонія (№ 41)» про відмову в поданні матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі відносно засудженого ОСОБА_1 , оформленого протоколом № 13 від 09.05.2023р.;

зобов`язати відповідача ДУ «Коломийська виправна колонія (№ 41)» повторно розглянути матеріали відносно засудженого ОСОБА_1 , які згідно ст.82 КК України підпадають під заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років (а.с.1-2).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників страви (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.14 і на звороті).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.31-32).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник адвокат Репало О.О., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який, покликаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлені позовні вимоги задовольнити (а.с.34-37).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що спірне рішення відповідача базувалося на висновку щодо ступеня виправлення засудженого, довідки про заохочення та стягнення засудженого та характеристики позивача. Однак, відомості, що значенні в даних документах, є суперечливими.

Так, у характеристиці, що була надана ОСОБА_1 , жодним чином не згадується про заохочення, а саме: 01.09.2011р., 13.09.2013р., 08.07.2022р. У свою чергу, в характеристиці зазначається, що у відношенні до представників адміністрації колонії ввічливий, але в розділ розділ V Характеристика підчас відбування покарання висновку щодо ступеня виправлення засудженого, жодним чином про це не зазначено.

Отже, відповідач порушив Методику визначення ступеня виправлення засудженого, затв. наказом Міністерства юстиції України № 294/5 від 19.01.2023р. Тобто, оскаржуване рішення відповідача ґрунтується на хибних початкових даних.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

15.04.2024р. за допомогою електронної пошти представник позивача Репало О.О. скерував на адресу апеляційного суду клопотання про забезпечення розгляду справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів.

Однак, вказане клопотання не підлягає задоволенню з огляду на те, що розгляд справи в апеляційному порядку призначено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Водночас, колегія суддів враховує, що відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянт подав апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтував свою правову позицію по справі; будь-яких нових доказів по справі сторони не представили; клопотань про їх витребування від останніх не надходило. Рішення суду прийнято за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження).

Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не убачає.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 21.05.1998р. Івано-Франківським обласним судом за ч.2 ст.141; ч.2 ст.122; ч.2 ст.206; п.п.«г», «е», «ж», «і» ст.93; ст.42 КК України до смертної кари - розстрілу з конфіскацією майна.

Згідно постанови Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000р. смертну кару ОСОБА_1 замінено на довічне позбавлення волі.

Згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 17.08.2018р. на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано з 06.12.1997р. по 16.07.1998р. як 1 день попереднє ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Початок строку покарання ОСОБА_1 - 06.12.1997р.; фактичний відбутий строк, на день складення висновку щодо ступеня виправлення засудженого - 25 років 04 місяці 22 дні.

Рішенням засідання комісії ДУ «Коломийська виправна колонія (№ 41)» по розгляду матеріалів засуджених, які згідно ст.82 України формально підпадають під заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання, від 09.05.2023р., оформленого протоколом № 13, відмовлено засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 у поданні матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у позбавлення волі, оскільки той не став на шлях виправлення (зворот а.с.7, а.с.8).

Не погоджуючись з відмовою відповідача щодо подання до суду матеріалів про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі відносно засудженого ОСОБА_1 , представник позивача звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що висновок про можливість застосування такої пільги, як подання матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі, повинен ґрунтуватися на аналізі даних про поведінку засудженого за весь час відбуття покарання, в тому числі на даних щодо особи засудженого в цілому, зокрема: наявності дисциплінарних стягнень і заохочень, ставлення до праці і навчання, адміністрації установи, інших засуджених, підтримання ним соціальних зав`язків, а також інших обставин, що його характеризують. При цьому, вирішальним є не лише факт відбуття певної частини покарання, що передбачена КК України для можливості подання до суду відповідних матеріалів, а й те, що засуджений на день розгляду такого питання став на шлях виправлення.

Водночас, рішення відповідача прийняте комплексно з врахуванням матеріалів особової справи (характеристика, довідка про стягнення та заохочення, дані з Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту; оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, визначена за допомогою підсистеми «Касандра» Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту; стан реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим; дані щоденника, висновок щодо ступеня виправлення засудженого), а також на внутрішніх судженнях та переконаннях членів комісії.

Також при розгляді комісією доцільності застосування до засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 ст.82 КК України увага також приділялася тому, що вчинені злочини є особливо тяжкими з обтяжуючими обставинами: вчинення у стані алкогольного сп`яніння та щодо малолітніх, які перебували у безпорадному стані.

Отже, відповідачем не було порушено Методику визначення ступеня виправлення засудженого, затв. наказом Міністерства юстиції України № 294/5 від 19.01.2023р.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими регулює Кримінально-виконавчий кодекс /КВК/ України.

Згідно з ч.1 ст.11 КВК України органами виконання покарань є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, його територіальні органи управління, уповноважені органи з питань пробації.

Відповідно до ст.23 КВК України за діяльністю органів і установ виконання покарань здійснюється відомчий контроль вищестоящими органами управління і посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

Згідно ч.ч.1,2 ст.6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Відповідно ч. 1, 2, 4 ст.7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені ст.107 цього Кодексу (ч.2 ст.151 КВК України).

Згідно з ч.5 ст.82 Кримінального кодексу /КК/ України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Відповідно до ч.3 ст.154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Розгляд питань щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким регулюється наказом Міністерства юстиції України № 847/5 від 08.06.2012р. «Про затвердження Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів» (далі - Інструкція № 847/5).

Відповідно до вимог розд.VI Інструкції № 847/5 в установі (СІЗО) створюється комісія, яка розглядає питання про подання до суду - матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України), заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України), встановлення адміністративного нагляду згідно із Законом України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі».

До складу комісії входять:

голова комісії - начальник установи (СІЗО);

члени комісії - перший заступник та заступники начальника установи (СІЗО), начальник оперативного підрозділу, начальник відділу нагляду і безпеки (відділу режиму і охорони), начальник медичної частини (фельдшерського пункту, лікарняного закладу) та начальник підрозділу, який є секретарем комісії.

До складу комісії також можуть включатися за їх згодою керівники загальноосвітніх та професійно-технічних навчальних закладів при установі, представники методично-виховної ради установи (педагогічної ради) та члени спостережної комісії, які здійснюють організацію громадського контролю за дотриманням прав і законних інтересів засуджених під час виконання кримінальних покарань.

За три місяці до розгляду матеріалів на засіданні комісії підрозділ складає списки засуджених, які надаються для організації роботи з підготовки матеріалів заступнику начальника установи (СІЗО) із соціально-виховної та психологічної роботи, начальнику оперативного підрозділу, начальнику відділу нагляду і безпеки установи (відділу режиму і охорони СІЗО), начальнику медичної частини (фельдшерського пункту, лікарняного закладу).

Засідання комісії відбуваються у визначеному для цього приміщенні установи (СІЗО) в присутності засудженого.

Засідання комісії проводяться не менше двох разів на місяць. Рішення комісії ухвалюється простою більшістю голосів членів комісії, присутніх на її засіданні. У разі рівного розподілу голосів голос голови комісії є вирішальним.

Засідання комісії оформлюється протоколом засідання комісії з розгляду питань щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 КК України), заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 КК України), встановлення адміністративного нагляду згідно із Законом України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі», переведення засуджених на підставах, установлених статтями 10, 50, 57, 93, 101, 147, 151-1 КВК України (додаток 17), який підписується головою, членами комісії та секретарем комісії. Рішення комісії оголошується засудженому під особистий підпис на витязі з протоколу, який долучається до його особової справи.

У разі прийняття рішення про відмову в можливості представлення засудженого до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засуджений ознайомлюється під особистий підпис з висновком щодо ступеня виправлення засудженого, форма якого передбачена Методикою визначення ступеня виправлення засудженого, затв. наказом Міністерства юстиції України № 294/5 від 19.01.2023р.

З аналізу наведених норм слідує, що прийняття рішення щодо зміни умов відбування покарання відноситься до компетенції уповноваженої комісії та приймається на розсуд членів комісії шляхом голосування, з урахуванням всіх обставин, які характеризують засудженого. Доцільність надання пільги у вигляді заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі, є процесом оціночним, яке вирішується членами комісії.

При цьому, комісія ДУ «Коломийська виправна колонія (№ 41)» наділена виключним правом щодо розгляду питань про подання щодо застосування до засуджених осіб, які відбувають покарання у цій колонії, а також пільг, передбачених КК України та КВК України.

Водночас, висновок про можливість застосування такої пільги, як подання матеріалів до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі, повинен ґрунтуватися на аналізі даних про поведінку засудженого за весь час відбуття покарання, в тому числі й на даних щодо особи засудженого в цілому, зокрема: наявності дисциплінарних стягнень і заохочень, ставлення до праці і навчання, адміністрації установи, інших засуджених, підтримання ним соціальних зав`язків, а також інших обставин, що його характеризують.

При цьому вирішальним є не лише факт відбуття певної частини покарання, що передбачена КК України для можливості подання до суду відповідних матеріалів, а й те, що засуджений на день розгляду цього питання став на шлях виправлення.

Як правильно зауважив суд першої інстанції, абзаци 8-9 характеристики засудженого ОСОБА_1 містять інформацію про заохочення останнього, зокрема, вказано: з 19.02.2001р. відбував покарання в ДУ «Вінницька установа покарань (№ 1)»; за час відбування покарання характеризувався наступним чином: не допускав порушень вимог режиму тримання, дисциплінарні стягнення не накладались; застосовано три заохочення.

Окрім цього, довідкою про застосування заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_1 підтверджується заохочення останнього 01.09.2011р., 13.09.2013р., 08.07.2022р.

Отже, твердження представника позивача, що в характеристиці засудженого не відображено заохочень ОСОБА_1 від 01.09.2011р., 13.09.2013р. та 08.07.2022р., а також факту невисвітлення в висновку щодо ступеня виправлення засудженого відомостей з характеристики позивача, щодо його ввічливого ставлення до адміністрації колонії, не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи

Щодо доводів апелянта про застосування терміну «ввічливий» у характеристиці та відсутності такого терміну у висновку щодо ступеня виправлення засудженого, апеляційний суд зазначає, що на думку відповідача контекст використання вказаного терміну в характеристиці вказано, що у відношенні до представників адміністрації колонії ввічливий, однак робить це з метою поблажливого ставлення до себе. Отже, відповідач не може бути впевненим, що засуджений ОСОБА_1 є в повній мірі ввічливим без прихованих намірів, тому таке твердження не віднайшло відображення у висновку.

Водночас, як правильно зауважив суд першої інстанції, спірне рішення відповідача прийняте комплексно з врахуванням матеріалів особової справи ОСОБА_1 (характеристика, довідка про стягнення та заохочення, дані з Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту; оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, визначена за допомогою підсистеми «Касандра» Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту; стан реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим; дані щоденника, висновок щодо ступеня виправлення засудженого), а також на внутрішніх судженнях та переконаннях членів комісії.

Окрім цього, при розгляді комісією доцільності застосування до засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 ст.82 КК України враховано, що вчинені ним злочини є особливо тяжкими з обтяжуючими обставинами: вчинення у стані алкогольного сп`яніння та щодо малолітніх, які перебували у безпорадному стані.

Таким чином, відповідачем при прийнятті спірного рішення не було порушено Методику визначення ступеня виправлення засудженого, затв. наказом Міністерства юстиції України № 294/5 від 19.01.2023р.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, оскільки суб`єктом владних повноважень в межах спірних правовідносин не було вчинено протиправних дій, а відтак його поведінка не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову, через що останній не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Репала Олексія Олександровича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024р. в адміністративній справі № 300/7683/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 03.06.2024р.