Справа № 460/4375/24
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2024-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 червня 2024 року м. Рівне №460/4375/24
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні позовну заяву ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач), в якому просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у відмові Державної служби України з безпеки на транспорті надати копії листів Державної прикордонної служби України, її структурних підрозділів до Державної служби України з безпеки на транспорті за період з 24.02.2022 по 31.03.2024 щодо повідомлень про перевищення громадянами України, які внесені до системи "Шлях" за поданням ліцензованих на різні види вантажних перевезень юридичних осіб чи фізичних осіб-підприємців, термінів перебування за кордоном на запит від 08.04.2023; 2) зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті надати копії листів Державної прикордонної служби України, її структурних підрозділів до Державної служби України з безпеки на транспорті за період з 24.02.2022 по 31.03.2024 щодо повідомлень про перевищення громадянами України, які внесені до системи "Шлях" за поданням ліцензованих на різні види вантажних перевезень юридичних осіб чи фізичних осіб-підприємців, термінів перебування за кордоном, шляхом надсилання їх на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що відмова відповідача є незаконною, стверджує, що у своєму запиті до розпорядника він вказував, що запитувана інформація становить суспільний інтерес, оскільки, на думку позивача, в суспільстві формується думка про надання переваг (пільг) певним громадянам, а також про зловживання правом на отримання дозволу для виїзду за кордон в умовах воєнного стану. Також стверджує, що, виключно, прізвище ім`я та по - батькові без інших даних про особу (дата народження, адреса проживання, РНОКПП та інше) не дають змогу ідентифікувати таку особу, відтак не становлять персональні дані, що підлягають захисту. Просить позов задовольнити повністю.

Відповідач подав відзив на позов в якому заперечує проти позовних вимог. Свої заперечення аргументує тим, що запитувані листи містять персональні дані водіїв, тому така інформація є інформацією з обмеженим доступом. Також зазначає, що значна частина інформації, яка міститься у запитуваних позивачем листах, є відомостями досудового розслідування. Оскільки працівників та посадових осіб відповідача попереджено про нерозголошення таких відомостей у порядку ст. 222 КПК, то він не має правових підстав надавати такі листи позивачу. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач подав відповідь на відзив в якій відхиляє доводи відзиву відповідача та наводить тотожні за змістом позовної заяви посилання та аргументи.

Позовна заява надійшла до суду 24.04.2024.

Ухвалою суду від 25.04.2024 позов залишений без руху.

Ухвалою суду від 02.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалами суду від 22.05.2024 повернуто докази відповідачу без долучення до матеріалів справи та відмовлено останньому у розгляді справи у порядку загального позовного провадження.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є журналістом (посвідчення № 2023-007 та співпрацює з Центром журналістських розслідувань «Сила правди».

08.04.2024 позивачем направлено запит до відповідача про надання публічної інформації, в якому позивач просив надати:

1) Інформацію про кількість листів щодо перевищення громадянами України термінів перебування за межами України, які надійшли до Державної служби України з безпеки на транспорті від Державної прикордонної служби України за період з 24.02.2022 по 31.03.2024.

2) Копії листів Державної прикордонної служби України, її структурних підрозділів до Державної служби України з безпеки на транспорті за період з 24.02.2022 по 31.03.2024 щодо повідомлень про перевищення громадянами України, які внесені до системи «Шлях» за поданням ліцензованих на різні види вантажних перевезень юридичних осіб чи фізичних осіб-підприємців, термінів перебування за кордоном.

11.04.2024, відповідач надіслав лист-відповідь № 5069/10.1/15-24, в якому повідомив, що кількість листів щодо перевищення громадянами України термінів перебування за межами України, які надійшли до Державної служби України з безпеки на транспорті від Державної прикордонної служби України за період з 24.02.2022 по 31.03.2024, становить 198. Також у значній частині листів, які просить надати позивач, містяться персональні дані осіб та ліцензіатів, дії яких є предметом досудового розслідування в кримінальних провадженнях і поширення даної інформації може завдати шкоди досудовому розслідуванню, що, відповідно, переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Позивач вважаючи відмову протиправною звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Як слідує із матеріалів справи, спір у даній справі стосується відмови у наданні запитувачу копій листів Державної прикордонної служби України, її структурних підрозділів до Державної служби України з безпеки на транспорті за період з 24.02.2022 по 31.03.2024 щодо повідомлень про перевищення громадянами України, які внесені до системи «Шлях» за поданням ліцензованих на різні види вантажних перевезень юридичних осіб чи фізичних осіб-підприємців, термінів перебування за кордоном.

Отже, задля вирішення даного спору необхідно з`ясувати чи відноситься інформація про яку йдеться у запиті позивача до публічної.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частина 2 статті 6 Закону України «Про інформацію» визначає, що право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Положеннями статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Велика палата ЄСПЛ у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary, заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (§ 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (§ 158-170):

Мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань, і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів.

Характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу.

Особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть, насамперед, журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань.

Готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.

Тягар доведення дотримання вказаних критеріїв покладається на позивача-запитувача інформації. Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, але з дотриманням, зокрема, пункту 1 частини першої статті 10 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI), який гарантує право кожної особи знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 9901/105/20).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на свободу вираження поглядів із гарантіями статті 10 Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту пункту 2 вказаної статті, а також, чи є відповідний захід необхідним у демократичному суспільстві з метою досягнення такої мети, зокрема, чи є він пропорційним останній. Втручання становитиме порушення гарантій статті 10 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Щодо наявності втручання у свободу вираження поглядів.

Стаття 10 Конвенції не надає фізичним особам права на доступ до інформації, яка знаходиться в розпорядженні держави. Але таке право може виникнути, по-перше, якщо поширення інформації передбачається судовим рішенням (яке у вказаній справі відсутнє), і, по-друге, коли доступ до інформації має важливе значення для реалізації права на свободу вираження поглядів, і відмова в її наданні є втручанням у це право (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 8 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary, заява № 18030/11, § 156) і від 26 березня 2020 року у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (Centre for Democracy and the Rule of Law v. Ukraine, заява № 10090/16, § 96)).

Щодо мети та ролі запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості.

Важливим питанням є те, чи виступає особа, яка прагне отримати доступ до відповідних відомостей для інформування громадськості, в ролі «громадського наглядача». Водночас це не означає, що право на доступ до інформації стосується виключно неурядових організацій і преси. Високий рівень захисту також поширюється на наукових працівників та авторів публікацій з питань, що становлять суспільний інтерес. З огляду на важливу роль, яку відіграє мережа Інтернет у розширенні доступу громадськості до новин та у сприянні розповсюдженню інформації, функція блогерів і популярних користувачів соціальних мереж також може бути прирівняна до «громадського наглядача» у тому, що стосується захисту, передбаченого статтею 10 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (пункт 87)).

Позивач вказав, що запитувану інформацію має намір опрацювати як журналіст, який співпрацює з Центром журналістських розслідувань «Сила правди», для підготовки матеріалу про ймовірні зловживання із так званою системою «Шлях» військовозобов`язаними, яка була створена з метою надання дозволу на перетин кордону в період воєнного стану. У зв`язку з чим, у позивача виникла необхідність в отриманні інформації про ПІБ водіїв та підприємств, установ, організацій, які ініціювали виїзд водіїв, які не повернулись в 30-денний строк в Україну.

Проте наявність такого наміру не є безумовною підставою для надання будь-якої публічної інформації на запит.

Щодо готовності та доступності запитуваної інформації.

Відповідаючи позивачу, відповідач не стверджував, що надання запитуваної інформації може накласти на відповідача надмірний тягар зі збирання й обробки даних. Позивач отримав відмову у наданні частини запитуваної інформації, мотивовану, зокрема, тим, що у значній частині листів, які просить надати позивач за період з 24.02.2022 по 31.03.2024 містяться персональні дані осіб та Ліцензіатів, дії яких є предметом досудового розслідування в кримінальних провадженнях і поширення даної інформації може завдати шкоди досудовому розслідуванню, що, відповідно, переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Щодо характеру запитуваної інформації.

Позивач у запиті стверджував, що «запитувана інформація становить суспільний інтерес, оскільки є часті зловживання системою «Шлях» військовозобов`язаними, певними громадянами, організаціями правом на отримання дозволу для виїзду за кордон в умовах воєнного стану.

Крім того, позивач у запиті вказує, що суспільним інтересом є також інформація про порушення строку перебування за кордоном особами, які не повернулись після закінчення дозволеного часу перебування за кордоном, оскільки масові випадки таких порушень свідчать про неефективність відповідного правового регулювання та сприяють ухиленню від мобілізації.

Інформація, дані або документи, до яких вимагається доступ, як правило, повинні відповідати критерію суспільного інтересу, щоб призвести до необхідності їхнього поширення відповідно до Конвенції. Така необхідність може існувати, коли, inter alia, поширення інформації забезпечує прозорість у порядку ведення державних справ та у питаннях, що становлять інтерес для суспільства в цілому, і таким чином, дозволяє широкій громадськості брати участь у державному управлінні (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (пункт 84)).

Визначення того, що може становити предмет суспільного інтересу, буде залежати від обставин кожної справи. Суспільний інтерес виникає щодо питань, які впливають на громадськість настільки, що вона може на законних підставах цікавитися ними, які привертають її увагу або які значно стосуються її, особливо якщо такі питання впливають на добробут громадян чи життя громади. Це також стосується питань, здатних призвести до значних суперечок щодо важливих соціальних викликів або проблем, про які громадськість бажатиме отримати інформацію. Суспільний інтерес не може зводитися до прагнення громадськості отримати інформацію про приватне життя інших людей або до бажання аудиторії дізнатися сенсацію. Для того, щоби з`ясувати, чи має документ важливе загальне значення, необхідно оцінити його в цілому з урахуванням контексту, в якому він з`являється (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» (пункт 85)).

Суд зауважує, що певна публічна інформація може сприяти розвитку суспільної дискусії з важливих питань діяльності держави в особі державних органів, зокрема Державної служби з безпеки на транспорті, в частині діяльності що стосується видачі дозволів для перетинання державного кордону, громадянами України чоловічої статі, яким виїзд за кордон в умовах воєнного стану заборонений.

Крім того, суд уважає, що має суспільний інтерес також і інформація про порушення строку перебування за кордоном особами, які не повернулись, після закінчення дозволеного часу перебування за кордоном, оскільки масові випадки таких порушень свідчать про неефективність відповідного правового регулювання та сприяють ухиленню від мобілізації.

При цьому, намагання позивача отримати запитувану інформацію, загалом, можна розуміти як таке, що спрямоване на сприяння дотримання громадянами правопорядку в умовах воєнного стану, виконання громадянами військового обов`язку щодо захисту Батьківщини, а також на обговорення громадськістю поведінки громадян, які порушують усталений правопорядок в умовах воєнного стану.

Проте, щодо конкретної публічної інформації, яку запитує особа, розпорядник такої інформації повинен зважити на те, чи доступ до неї не завдає істотної шкоди суспільним інтересам, зокрема репутації або правам інших, ніж запитувач, людей, а також шкоди національній безпеці, запобіганню кримінальним правопорушенням, авторитету органів державної влади, і чи не буде шкода від оприлюднення конкретної інформації переважати суспільний інтерес в її отриманні.

З відповіді на запит позивача вбачається, що відповідачем віднесено таку інформацію, до інформації з обмеженим доступом, яка не є предметом суспільного інтересу, позаяк у значній частині листів, які просить надати позивач за період з 24.02.2022 по 31.03.2024 містяться персональні дані осіб та Ліцензіатів, дії яких є предметом досудового розслідування в кримінальних провадженнях і поширення даної інформації може завдати шкоди досудовому розслідуванню, що, відповідно, переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Закон № 2939-VI визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до частини 1 статті 1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 12 Закону № 2939-VI передбачено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати й оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Пунктом 2 частини першої статті 5 Закону № 2939-VI передбачено, що доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Частина перша статті 19 Закону № 2939-VI визначає, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Отже, Закон № 2939-VI допускає можливість відмови у наданні відповіді на запит про надання публічної інформації. Однак, визначає критерії, дотримання яких для такої відмови є необхідним.

Частиною першою статті 222 Кримінально процесуального кодексу України (далі - КПК України) чітко регламентовано, що відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можлива.

Відповідно до частини другої статті 222 КПК України, слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.

Як стверджує відповідач, наведеними вище нормами кримінального процесуального законодавства, працівникам, службовим та посадовим особам Укртрансбезпеки заборонено розголошувати відомості досудового розслідування третім особам без дозволу слідчого або прокурора.

Суд погоджується із такими доводами відповідача, однак звертає увагу, що безпосередньо відповідачем вказано, що у значній частині листів, які просить надати позивач за період з 24.02.2022 по 31.03.2024 містяться персональні дані осіб та Ліцензіатів, дії яких є предметом досудового розслідування в кримінальних провадженнях.

Аналіз таких тверджень дає підстави для висновку, що не у всіх листах, які просить надати позивач, є інформація, що містить відомості досудового розслідування.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Аналогічне визначення персональних даних закріплено у статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» від 1 червня 2010 року № 2297-VI, а саме: персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» об`єктами захисту є персональні дані.

З вищенаведених норм слідує, що персональні дані - це сукупність відомостей про особу, яка надає можливість беззастережно ідентифікувати таку особу, тобто у цій сукупності мають бути унікальні, пов`язані лише з цією особою дані.

Таким чином, ПІБ особи самі по собі не дозволяють ідентифікувати особу, а лише у сукупності з іншими відомостями про особу - серія і номер паспорта, ідентифікаційний номер, дата і місце народження тощо дають можливість беззастережно ідентифікувати таку особу та є персональними даними, що підлягають захисту.

За наведених обставин, суд уважає, що запитувана позивачем інформація, зокрема листи Державної прикордонної служби та її структурних підрозділів щодо повідомлень про перевищення громадянами України, які внесені до системи «Шлях» за поданням ліцензованих на різні види вантажних перевезень юридичних осіб чи фізичних осіб-підприємців, є конфіденційною інформацією про особу.

Зазначення прізвища, імені та по батькові особи (без номера паспорта, адреси, дати народження, персонального ідентифікаційного номера) в сукупності із, наприклад, державним реєстраційним номерним знаком автомобіля, тощо, дозволяє ідентифікувати особу, і є розголошенням персональних даних, що підлягають захисту.

Однак, на думку суду, відображення в наданій інформації тільки прізвища, імені та по батькові водіїв, без зазначення їх персональних даних та іншої (публічної), інформації відповідатиме меті запиту.

Також суд звертає увагу на те, що статтею 29 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Відповідно до ч. 8 ст. 6 Закону № 2939-VI, обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Отже, якщо певна частина листів Державної прикордонної служби та її структурних підрозділів щодо повідомлень про перевищення громадянами України, які внесені до системи «Шлях» за поданням ліцензованих на різні види вантажних перевезень юридичних осіб чи фізичних осіб-підприємців, містить відомості досудового розслідування, то для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Статтею 11 Закону України «Про держану реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» визначено, що відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата.

Відповідно до частини 2 статті 25 вищезазначеного Закону, дозволяється обробка персональних даних без застосування положень цього Закону, якщо така обробка здійснюється, зокрема, виключно для журналістських та творчих цілей, за умови забезпечення балансу між правом на повагу до особистого життя та правом на свободу вираження поглядів.

Пунктом 2-8 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами (далі - Правила № 57) врегульовані відносини, що виникають у зв`язку із необхідністю пропуску водіїв, що здійснюють перевезення медичних вантажів, вантажів гуманітарної допомоги автомобільними транспортними засобами для потреб Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також населення України, через державний кордон наступним чином:

У разі введення в Україні воєнного стану пропуск водіїв, що здійснюють перевезення медичних вантажів, вантажів гуманітарної допомоги автомобільними транспортними засобами для потреб Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також населення України, через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби за наявності відповідних рішень про виїзд за межі України, виконання правил перетину державного кордону України та за наявності інформації про особу у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека.

Рішення про виїзд за межі України водіїв, що здійснюють перевезення для потреб Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також медичних вантажів, вантажів гуманітарної допомоги автомобільними транспортними засобами, приймається Мінінфраструктури або обласними, Київською міською військовими адміністраціями за наявності відповідного обґрунтування щодо обсягів вантажів та кількості транспортних засобів, необхідних для їх перевезення, у листах від будь-якого з таких органів, підприємств, установ, організацій, закладів:

військових, правоохоронних органів;

військових адміністрацій;

медичних закладів;

відправників чи отримувачів гуманітарної допомоги.

Рішення про виїзд за межі України, яке дає можливість перетину державного кордону, приймається на строк не більше шести місяців.

Мінінфраструктури або обласні, Київська міська військові адміністрації надсилають до Адміністрації Держприкордонслужби рішення про виїзд за межі України зазначених в абзаці першому цього пункту осіб для врахування під час їх виїзду за межі України.

Особи, зазначені в абзаці першому цього пункту, можуть безперервно перебувати за кордоном не більше 30 календарних днів з дня перетину державного кордону.

У разі перевищення строків перебування осіб за кордоном та/або зміни мети виїзду за кордон, що встановлені цим пунктом, Мінінфраструктури та військові адміністрації скасовують своє рішення про виїзд за межі України відповідних осіб протягом семи робочих днів з моменту встановлення фактів зазначених порушень.

У разі не підтвердження мети поїздки уповноважені службові особи Держприкордонслужби відмовляють особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, у перетинанні державного кордону в порядку, визначеному частиною першою статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль».

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд, вирішуючи питання про наявність чи відсутність суспільного інтересу, враховує, що інформація про осіб, які перетнули кордон України на підставі дозволу на виїзд і своєчасно не повернулись, є для суспільства дуже чутливою та на фоні запровадження в країні воєнного стану, може свідчити про зловживання як певними громадянами, так і організаціями правом на отримання дозволу для виїзду за кордон в умовах воєнного стану.

Відтак, суд погоджується з позивачем, що запитувана ним інформація має значний суспільний інтерес. Запитувана інформація є необхідною для реалізації позивачем функції сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань і журналіст запитував інформацію в цілях задоволення суспільного інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів правомірності своїх дій з урахуванням вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат суд здійснює за правилами ч. 1 ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Державної служби України з безпеки на транспорті у наданні копії листів Державної прикордонної служби України, її структурних підрозділів до Державної служби України з безпеки на транспорті за період з 24.02.2022 по 31.03.2024 щодо повідомлень про перевищення громадянами України, які внесені до системи "Шлях" за поданням ліцензованих на різні види вантажних перевезень юридичних осіб чи фізичних осіб-підприємців, термінів перебування за кордоном на запит від 08.04.2023.

Зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті надати копії листів Державної прикордонної служби України, її структурних підрозділів до Державної служби України з безпеки на транспорті за період з 24.02.2022 по 31.03.2024 щодо повідомлень про перевищення громадянами України, які внесені до системи «Шлях» за поданням ліцензованих на різні види вантажних перевезень юридичних осіб чи фізичних осіб-підприємців, термінів перебування за кордоном, шляхом надсилання їх на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням висновків рішення суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1211,20грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень, 20коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 03 червня 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Державна служба України з безпеки на транспорті (вул. Фізкультури, 9, м. Київ, 03150, ЄДРПОУ/РНОКПП 39816845)

Суддя Т.О. Комшелюк