Справа № 420/4072/24
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4072/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Офісу Генерального прокурора (; адреса: вул. вул.Різницька, 13/15, м.Київ, 01011) про визнання протиправними дій (бездіяльності) та стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду,-

ВСТАНОВИВ:

07 лютого 2024 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, у якій позивач просить суд:

прийняти дану позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у адміністративній справі;

розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін;

визнати протиправними дії (бездіяльність) Офісу Генерального прокурора щодо невиконання з 05.10.2020 року до 24.01.2024 року рішення Одеського адміністративного суду від 05.10.2020 року стосовно поновлення ОСОБА_1 з 20.11.2019 на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України;

стягнути з Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час невиконання рішення суду у справі №420/7514/19 щодо поновлення на роботі, з 05.10.2020 до 24.01.2024 (час вимушеного прогулу) у сумі 1 503 824,22 грн.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи згідно ст.262 КАС України.

В обґрунтування вимог позову позивач зазначив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року у справі №420/7514/19 (залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 року), зокрема поновлено ОСОБА_1 з 20 листопада 2019 року на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України; стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 листопада 2019 року по 05 жовтня 2020 року (по день ухвалення рішення) у розмірі 389287,83грн., з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 38217,76грн. з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів. Постановою Верховного суду від 03.08.2023 року зміненосудові рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині підстав для скасування наказу про звільнення позивача, виклавши їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови; залишено без змін в інших частинах рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2021 року.

Незважаючи на рішення судів, які у даній категорії спорів підлягають до неухильного та негайного виконання, відповідачем такі рішення фактично не були з 05.10.2020 до 24.01.2024 виконані в частині поновлення з 20.11.2019 року позивача на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України.Внаслідок такого невиконання рішень суду, відповідачем продовжувалися допускатися порушення трудового законодавства та вони мають наслідком виплату (компенсацію) позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу постановлення рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 до часу фактичного поновлення на роботі 24.01.2024 відповідно до ст.236 КЗпП України, період затримки становить 846 робочих днів.

06.03.2024 року відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що системний аналіз положень статей 21, 24 КЗпП України вказує на те, щопрацівник не може бути допущений до роботи без видання уповноваженою особою відповідного наказу, необхідною умовою (підставою) для виданняякого є його письмова заява. Така заява не тільки підтверджує волевиявленняна продовження роботи, але й свідчить про зобов`язання працівникавиконувати роботу, визначену трудовою угодою, з дотриманням внутрішньогослужбового розпорядку, а уповноважена особа зобов`язується виплачуватипрацівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні длявиконання передбаченої трудовим договором роботи.Як свідчать матеріали особової справи та інших документів, наявних в Офісі Генерального прокурора, ОСОБА_1 подав заяву про виконання судового рішення лише 23.01.2024. В свою чергу, Офісом Генерального прокурора на виконання рішенняОдеського окружного адміністративногосуду від 05.10.2020, постанови П`ятогоапеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 та постанови ВерховногоСуду від 03.08.2023 у справі№ 420/7514/19на наступний день після ОСОБА_2 наказом Генерального прокуроравід 24.01.2024 №79ц скасовано наказ Генерального прокурора від 15.11.2019 №1531цпрозвільнення позивача з посади заступника начальника відділу роботизкадрами управління роботислужби Департаменту кадрової та державної служби Генеральноїпрокуратури України та поновлено позивача на вказаній посаді з 21.11.2019. Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлений25.01.2024.Тобто понад три роки, а саме з 05.10.2020 до 23.01.2024, позивач невживав заходів для своєчасного виконання рішення про поновлення на посаді.На час винесення судом рішення (05.10.2020) у справі № 420/7514/19 про поновлення на посаді, позивач працював в акціонерному товаристві «Харківобленерго» та продовжував працювати до квітня 2021 року.рішення Системний аналіз ст. 236 КЗпП України, ст. 44, 371-373КАС України дає підстави вважати, що винесення рішення про виплатунезаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час затримкивиконання рішення суду про поновлення на роботі можливе за умови добросовісного користування таким працівником наданими законом правами, зокрема щодо вчинення ним необхідних дій, спрямованих на примусове виконання належним органом судового рішення про поновлення на посаді. Виконавчий лист у справі№420/7514/19 виданий 13.04.2021 року, проте своє право на примусове виконання рішення позивач реалізував лише у 2024 році, тобто за минуванням трьох років після винесення такого рішення та фактично перед закінченням строку на його звернення до державної виконавчої служби. До позовної заяви не надано жодних доказів, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду протягом часу з 05.10.2020 року по 24.01.2024 року, позивач за цей час не звертався до відповідача із заявою про виконання рішення та не скористався своїм правом звернення до органів ДВС.

Крім того, позивачем неправильно визначено період затримки виконання рішення суду, оскільки останній день затримки виконання рішення суду це 23.01.2024 року, а не 24.01.2024 року як зазначає позивач, оскільки ОСОБА_1 був поновлений на посаді наказом від 24.01.2024 року; загальна кількість робочих днів у період з 06.10.2020 року (наступний день після ухвалення рішення) до 23.01.2024 року (останній день перед поновленням на посаді) становить 845 робочих днів.

11.03.2024 року позивач подав суду відповідь на відзив, в якій, зокрема, зазначив, що незважаючи на обізнаність відповідача щодо рішень суду першої, апеляційноїта касаційної інстанцій (безпосередня участь у розгляді, отримання копій судовихрішень, їх оскарження відповідачем у апеляційному та касаційному порядку), наказпро скасування незаконного наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі,так і не був виданий до 24.01.2024. Видання наказу про поновлення на роботі булообумовлено лише його зверненням до органів державної виконавчої служби звиконавчим листом, тобто для примусового виконання рішення суду.З урахуванням зловживання відповідачем своїми дискреційними повноваженнямистосовно позивача, впертим відстоюванням позиції щодо правомірності його звільнення,активним оскарженням у апеляційному на касаційному порядку, відсутностізаконодавчих вимог щодо обов`язковості написання мною заяви про поновлення нароботі, як умови поновлення, позивач не звертався до відповідача з такою заявою, плекав надію і сподівався, що Офіс Генерального прокурора (Генеральнапрокуратура України), як державна інституція, державна установа юридичної формидіяльності, яка має безумовно дотримуватися норм права, добровільно та неухильновиконає рішення судів, виправить «допущену помилку» і поновить позивача на роботі,скасувавши свій незаконний наказ і відновить його статус працівника.Представником відповідача у відзиві не наведено жодного вагомого аргументу щодонаміру відповідача упродовж трьох років виконати рішення щодо мого реальногопоновлення на роботі, вчинення ним перших ліпших дій, які б свідчили пронамагання виправити допущені порушення при звільненні. Волевиявлення позивача у продовженні трудової діяльності уорганах прокуратури проявилось не після постановлення рішень у справі та видачівиконавчого листа, звернутого до примусового виконання, а відразу ж післянезаконного звільнення, оскільки він звернувся з позовною заявою про скасуваннянезаконного рішення Генерального прокурора про звільнення з роботи танеобхідності поновлення його на посаді, яку обіймав.Посилання представника відповідача на позицію Верховного суду України,викладену у постанові у справі №515/723/21, не може вплинути на оцінку обставин усправі за позовом ОСОБА_1 , оскільки справи істотно різняться за обставинамипоновлення на роботі (там особу було реально поновлено на нижче оплачуваній посаді, позивача ж не поновили за постановленим рішенням упродовж зазначеного упозовній заяві строку).Не мають істотного значення у даному провадженні доводи представникавідповідача щодо можливої помилки у обрахуванні позивачем часу затримки виконаннярішення про поновлення на роботі (різниця один день), оскільки це ніяк неспростовує обґрунтованість, законність та правильність його позовних вимог.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України від 15.11.2019 року№1531ц ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.11.2019 року (обставини, встановлені рішенням суду у справі №420/7514/19, а також дані, зазначені у трудовій книжці позивача а.с.61).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року у справі №420/7514/19 (залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 року) задоволено позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано рішення Першої кадрової комісії Генеральної прокуратури України № 238 від 04 листопада 2019 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України № 1531ц від 15 листопада 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру з 20 листопада 2019 року.

Поновлено ОСОБА_1 з 20 листопада 2019 року на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України.

Стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 листопада 2019 року по 05 жовтня 2020 року (по день ухвалення рішення) у розмірі 389287,83грн., з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу роботу з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 38 217 (тридцять вісім тисяч двісті сімнадцять) грн. 76 копійок з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.

13.04.2021 року по справі видано два виконавчі листа про:

- поновлення ОСОБА_1 з 20 листопада 2019 року на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України

- стягнення з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 листопада 2019 року по 05 жовтня 2020 року (по день ухвалення рішення) у розмірі 389287,83грн., з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Постановою Верховного Суду від 03.08.2023 року задоволено частково касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора; змінено рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2021 року в частині підстав для скасування наказу про звільнення позивача, виклавши їх мотивувальну частину у редакції цієї постанови; залишено без змін в інших частинах рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2021 року. Отже рішення судів про поновлення позивача на посаді з 20.11.2019 року підлягало негайному виконанню та наразі є чинним.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.52-66) позивач з 12.05.2020 року по 30.04.2021 року працював в АТ «Харківобленерго», з 12.05.2020 року по 18.05.2020 року на посаді інженера 1 категорії відділу діловодства та контролю, потім на посаді директора з економічної безпеки (а.с.62), що ним не спростовується.

23.01.2024 року ОСОБА_1 подав Генеральному прокурору заяву, в якій просив на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року, постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 року, постанови Верховного Суду від 03.08.2023 року у справі №420/7514/19 поновити його на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора №79ц від 24.01.2024 року «Про поновлення на посаді» (а.с.75):

- наказ Генерального прокурора від 15.11.2019 року№ 1531ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» скасовано;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України з 21.11.2019 року.

Підстава видання наказу рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року, постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 року, постанова Верховного Суду від 03.08.2023 року у справі №420/7514/19.

В провадженні Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження ВП №73892750 з примусового виконання виконавчого листа №420/7514/19, виданого 13.04.2021 року Одеським окружним адміністративним судом, виконавче провадження було відкрите постановою від 19.01.2024 року (а.с.109-110) за заявою позивача.

Постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 13.02.2024 року це виконавче провадження закрите на підставі п.9 ч.1 ст.39,ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку із поновленням позивача на посаді (а.с.104-105) згідно наказу Офісу Генерального прокурора від 24.01.2024 року.

Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив йому середній заробіток за час невиконання рішення суду у справі про поновлення на роботі, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року зазначив, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 року у справі «Бурдов проти Росії» визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду».

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини» «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У Рішенні від 30.06.2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно ч.2 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили, а у разі допущення до негайного виконання в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць (як у справі №420/7514/19) - негайно.

Частина 6 ст.43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

У силу ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз зазначених вище норм вказує на те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення і цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення такого працівника на роботі негайно, після ухвалення рішення, незалежно від набрання ним законної сили, отримання стягувачем виконавчого листа та пред`явлення такого виконавчого документу до примусового виконання.

Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 року у справі № 802/1183/16-а зазначив, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Такий період у даній справі визначається наступним чином: з 06.10.2020 року по 23.01.2024 року включно, тобто за 845 робочих днів.

Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (надалі Порядок №100).

З урахуванням абзацу 3 п. 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За приписами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року у справі №420/7514/19, яке набрало законної сили, встановлено, що згідно з довідкою від 26.12.2019 року № 18-1393зп, заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці перед звільненням за вересень 2019 року та жовтень 2019 року склала відповідно 10630,42 грн. та 24920,96 грн. (нарахована заробітна плата). Сума середньоденної заробітної плати складає 1777,57 грн.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже з урахуванням ч.4 ст.78 КАС України, суд вважає за необхідне взяти за основу розмір середньоденної заробітної плати позивача, встановлений у зазначеному рішенні суду та зазначеного у відповідній довідці.

Визначаючи кількість днів, за які належить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, судом враховано період з 06.10.2020 року (наступний день після ухвалення рішення у справі №420/7514/19) до 23.01.2024 року включно (останній день перед поновленням на посаді), що становить 845 робочих днів, а не 846 робочих днів, як рахує позивач.

З урахуванням вищевикладеного, судом здійснено розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 06.10.2020 року по 23.01.2024року включно, а саме: оскільки нарахована середньоденна заробітна плата становить 1777,57 грн., а кількість днів затримки виконання рішення суду складає 845 робочих днів, то середній заробіток за час затримки виконання рішення суду складає 1502046,65грн. (845*1777,57=1502046,65) за цей період.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що позивач з 12.05.2020 року по 30.04.2021 року працював в АТ «Харківобленерго», з 12.05.2020 року по 18.05.2020 року на посаді інженера 1 категорії відділу діловодства та контролю, потім на посаді директора з економічної безпеки (а.с.62), звільнений з роботи 30.04.2021 року за відповідним наказом.

ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження розміру отриманої заробітної плати під час роботи в АТ «Харківобленерго».

Враховуючи викладене, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробітокза час затримки виконання рішення про поновлення на посаді у зазначений вище період з вирахуванням (виключенням)середнього заробітку, який підлягає нарахуванню відповідачем на користь позивача за період з 12.05.2020 року по 30.04.2021 року включно працевлаштування ОСОБА_1 в АТ «Харківобленерго».

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, що мають виконуватись негайно, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача (ч.2 ст.372 КАС України).

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №260/1424/18 від 30.04.2020 року.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків за раніше зайнятою посадою.

При цьому, суд звертає увагу, що норми законодавства України, зокрема КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі, зокрема, шляхом додаткового висування таких вимог до відповідного роботодавця/боржника або пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Законодавець передбачив обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, чи позивач буде пред`являти виконавчий документ до виконання в частині поновлення його на посаді.

Відповідач був обізнаний про зміст рішення суду від 05.10.2020 року, подав апеляційну скаргу на це рішення та в подальшому касаційну скаргу на рішення та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.Суд відхиляє доводи відповідача щодо обов`язку позивача подати відповідачу заяву та пред`явити виконавчий лист до виконання, з огляду наступного.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.372 КАС України негайно виконуються рішення суду пропоновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно ч.2 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року у справі №4207514/19, зокрема, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 38217,76грн. з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення суду від 05.10.2020 року підлягало негайному виконанню в частині поновлення позивача на посаді, тобто згідно ч.2 ст.372 КАС України було підставою для його виконання відповідачем суб`єктом владних повноважень незалежно від подання позивачем відповідачу відповідної заяви та пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання до органу ДВС.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій (бездіяльності) Офісу Генерального прокурора щодо невиконання з 05.10.2020 року до 24.01.2024 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року стосовно поновлення ОСОБА_1 з 20.11.2019 на посаді заступника начальника відділу роботи з кадрами управління роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України суд зазначає наступне.

Згідно ч.ч.1,2 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Відповідно до ст.236 КзПП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже законом передбачений для цього випадку спеціальний спосіб захисту - стягнення коштів за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненої особи, а спеціальним законодавством щодо звільнених працівників прокуратури іншого не передбачено.

Відповідно до ч.1 ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

ОСОБА_1 мав право подати суду заяву в порядку ст.383 КАС України про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року у справі №420/7514/19, проте цього не зробив, встановивши, що рішення суду не виконується негайно.

Отже у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій (бездіяльності) Офісу Генерального прокурора слід відмовити.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, а доводи відповідача відхиляє з наведених вище мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», інші витрати для розподілу відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Офісу Генерального прокурора (; адреса: вул. вул.Різницька, 13/15, м.Київ, 01011) про визнання протиправними дій (бездіяльності) та стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду задовольнити частково.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (; адреса: вул. вул.Різницька, 13/15, м.Київ, 01011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року у справі №420/7514/19 про поновлення на посаді ОСОБА_1 за період з 06.10.2020 року по 23.01.2024 року включно у сумі 1502046,65грн.з вирахуванням (виключенням) середнього заробітку, який підлягає нарахуванню Офісом Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 за період з 12.05.2020 року по 30.04.2021 року включно працевлаштування ОСОБА_1 в АТ «Харківобленерго».

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України до П`ятого апеляційного адміністративного суду України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян